26 A MAGYAR TUD. TÁRSASÁG TÖRTÉNETEI. 
múl, miszerint a férfi erő, egyik leghatalmasb serkentójét a nóvilág buz- 
dító részvétében találta mindenha, s kell hogy találja a magyar is a maga 
nőiben. Lángoló arczczal , a legszentebb öröm könyúi közt látta a magyar 
a trón rokonai által nyelvünket és irodalmunkat felekezeti pirító állásából 
kiemelve, először valóban nemzeti felmagasztaltatásában. Ott álltam én is, 
még kezdő író, az ifjuság első tüzében, lelkesedve a megható ünneptól , 
s azon erős hitet fogadva kebelembe , hogy azon ügy , mely a haza legma- 
gasbjai által felkarolva érdemtárgyűl tűzetett ki, az idő általános mostoha- 
ságán utóbb is győzni fog. S volt-e látója egy e valóban emelő jelenetek- 
nek, ki nem ily érzésekkel telve el, tért haza, s kinek, utóbbi borús órak- 
ban , a részvétlenség, sót gúny, a koronkénti reménytelenség és csüggedés 
óráiban, milyen még elég következett bé, e nagy napok emlékezete vigaszt 
nem nyújta , és bizodalmat ? 
Nem folytatom részleteit az utóbb történteknek. A mit hittünk és 
reményltünk , a nemzet kitűrése s fejedelmeink kézfogása által valósággá 
lön. De ki fogja feledni, hogy e kitűrés tényzői közt az irodalom mindig 
előkelő helyt állt, az irodalom pedig a Marczibányi koszorúiból is vett 
ösztönt és erósüdést? 
Hálát mondok tehát emlékezetednek, nagylelkű hazafi, ki korod 
jobbjai közt egyike a legjobbaknak , meg nem húlőó szeretettel , nem csüg- 
gedő reménynyel , folytonos áldozatok közt, életedben és halálod után 
élesztéd azon szent tüzet, mely a mig lobogand, a magyar sem megszűnni, 
sem , a mi még sokkal fájóbb volna, magához méltatlanná sülyedni nem 
fog. E kisded zöld szigetet, míg a te szellemed azon ki nem hal, sem vi- 
har sem habtorlat nem sodrandja el, és neved jó hangzatú leszen rajta, s 
a munkás honszerelem neve maradand mindenkor. 
