30 A MAGYAR TUD. TÁRSASÁG TÖRTÉNETEI 
hagyja jóvá, miért helyzek én annyi súlyt azon néhai rakonczátlanság- 
nak gyúűlületessé tételében s kiküszöbölésében, melytúl kivált az ifjúság 
magát néha meg nem tudja óni; mert hiszen, mint ők állítják: a ma- 
gyarnak vére hevesb , effélék másutt is történnek , azért még sem jut sen- 
kinek is eszébe, néhány pajzán miatt egész nemzetnek becsületét kérdés- 
be venni akarni. 
Ámde Istenért e körül is örök csalódásban akarunk maradni, mint 
annyi egyébben? mintha félnénk a valóság világába nézni, és nem látjuk, 
mily kápráztató különbség van köztünk és más népek közt? köztünk kik- 
nek nemzetiség dolgában még csak lennünk kell, midőn más népek e rész- 
ben már meg vannak ! És e szerint helyzetünkben, ha a magyarságot va- 
lóban megmenteni s virágzásra emelni sovárgunk , minden kis morzsake- 
nyérrel — ha így lehetne mondani —. legszigorúbban gazdálkodnunk szo- 
ros szükség; mig más népek, mert nemzetiségben gazdagok és rajtok 
mint rajtunk más elemek szünetlen nem rágódnak , legalább e tekintetben 
nem kénytelenek ernyedetlenúl állni őrt. 
Hogy a magyarság már csak hajszálon függött, ez nem mi bűnünk, 
kik most élünk , sót miénk az érdem, hogy fentartásáért hűn megvittunk ; 
miért minden jobbnak rokonszenve is miénk. Ámde megbocsáthatlanúl vét- 
keznénk , és mindazon részvét, mely nemes buzgalmunkat kíséré , csak- 
hamar elhidegűlne, ha megmentett de még annyira gyengélkedő kincsünk- 
kel oly gondatlanúl sáfárkodnánk, mint ilyest tán büntetlen tehetnek 
azok, kiknek ebbeli kincsök soha veszélyben nem forgott. 
S azt gondoljátok tisztelt hazafiak, hogy nekem tán jól esik ily nyo- 
morúlt kis vonásokban ápolgatnom ügyünket, s ennek elkerülhetlen szük- 
ségére titeket minduntalan emlékeztetnem ? Oh ne hidjétek. — Nekem szint- 
úgy, vagy tán kínosabban vérzik szívem mint nektek, ha meggondolom, 
mire jutott vérünk és mennyire kétes annak jövendője még. Én is érzem, 
s tán élénkebben és gyakrabban mint ti , a kétségbeesés azon kínait, mely 
epeszti a habokkal küzdőt, ki nem bízik erejében a távúl levő partot el- 
érhetni; s ekkép bennem is szintúgy pezsg néha nyugtalanságtúl a vér , 
mint bennetek, inkább koczkára bízni sorsunkat s bukni egyszerre inkább, 
mintsem meg nem szünő félelem és remény közt utóbbis folyatni a felvett 
s annyira aggasztó hangyamunkát. 
