EMLÉKBESZÉD GR. TELEKI FERENCZ TT. FELETT. BZ 
kedik. Mert csak a Szép, magára, csalékony , a képzelmet igézi meg s ez 
mint a lőgyapot villan el vele. A Jó, már az eligazító szív csirázata, melyet 
szelidület könnye harmatoz meg. A Fellengő, a lélek zenithje, melynél 
magasbra hatni nem képes, de a mi csak a magas teteje és Fellengző kö- 
zött van , mind az ő hatalmának üre. És a képzelem , szív s lélek ily szel- 
lemített társulatát nevezném bölcseletileg azon három kellemnőnek , kel- 
lemkének , grátiának , melyek azt, ki őket minél mélyebben keblesíti, az 
életnek mindig nemeseb eszméire viszik. 
Ezek ingerlének Téged, visszavonúltodban 32. éved körül verselésre, 
mit benned addig fogva világi környezeted tarta; most pedig mint a sokáig 
rejlett artézikút lövellt elé. 
Költelemnek nem csupán tavaszszal áll világa. Felfakad az a tudomá- 
nyok nyara sót tele korában is, az, örök zöldje az elmének, mely nincs 
kötve évszakok kimért termőerejéhez. A rügékony elme szabad és vidám 
marad , azt minden időnek, mig a melegében tart, hajtásra csalja esője. 
Verseid közől néhány ízlőbe jelengetett meg előre, akkori folyóirat- 
kákban. § azokról nem mondták : 
Hull a sok vers, mint a polyva, mert búzaszemek valának. Sót ra- 
gadva ragadtak az olvasókra. 
Már ezekért is örömest fordúlt rád a figyelem, midőn a magyar tudós 
társaság rendes tagjai legelső nagy gyűlésökkor Firdély jeles eszeit hason- 
lóképen a nemzet akademiájához választandókúl nyilváníták , s Te , 1831. 
február 16-dikán , szavazat többségével levél tiszteletitaggá. 
Kívánságodra, halálod után gondommal kijött összes verseidból pedig 
egész tárczádat látták , kiket érdeklett , 1834-ben. 
Csakhogy már így, talentumod további jutalmáról, méltolóid száma ter- 
jedtebbségéről , Te már semmit sem tudhatál. 
Holtod után levél kedves költére egy jólelkű jász úriembernek Be- 
rényben. Az most is folyvást emleget. 
Nem is tuda jól Felőled Budán egy úriháznak 10 éves azon virgoncz 
fia, ki elszavalásra maga választá ki: ,,a Magyarnak három szent szavát" 
verseid közéól , s oly tűzzel mondá el betéve, hogy szintúgy hangzék belé 
a nagy terem , atyját pedig síróba fakasztá. 
Ily meg sem álmodott magasztalat az igazi. Természet találkozik. 
Mert, nemde nem, a szeretkező barátság néha nagyon is felczifratol- 
M. T. T. ÉVK. vin, 1. Ív) 
