AA ISTENESZME EREDETE. 97 
tudja, hogy van, még az róla mit sem tud. Innen a lét iránti silánylás. Má- 
sok ellenben a lét fogalmának igen nagy fontosságot tulajdonítanak. Ezek 
szerint a lét mindennek kezdete és vége: tehát maga az isten. 
Az ember saját létéról közvetlen, a többi lényekéről ellenben köz- 
vetett tudással bír. Figyelmezvén ugyan is az önmagában talált és sehogy 
el nem távolítható gondolatokra , észre veszi: miszerint azok némelyike a 
külső tárgyak szüleménye. A. külső tárgyak összeségét természetnek ne- 
vezi, létét pedig kétségbe hozhatlanul elfogadja. 
Létezik tehát rá nézve a természet. De lehet-e már itt megállapod- 
nia? Nem. Maga a kül tárgyak mivolta lehetetleniti azt. A kül tárgyak 
érzékek által fogatnak föl. E fölfogást sokféleség jellemzi: következőleg a 
lét is, mely érzékileg fogatik föl, sokféle. Mi hát tulajdonképen az a sok- 
feléségben megnyilatkozó lét? Mik az ő lényeges alakjai? 
Első, mire a szemesebb vizsgáló minden más előtt rá talál, az, 
hogy az érzékileg fölfogott lét oly lét, mely fenállással bír. Jelleme a nyu- 
galom és az egymás-mellettiek sokasága. Ennek figyelembe vétele után 
azonnal előtolódik a tér képzelete, mely az egymás-mellettiek által sokké- 
pen megszakasztatott ugyan, de más oldalról tekintve, azokoni túlterjedé- 
se által folytonosnak mutatkozik. És így a tér, mely minden sokfélét ma- 
gába fog és valamennyin túlterjeszkedik, mindenütt és folytonosan van, az- 
az általányos lét. Miben ki van egyszersmind tüntetve azon ok, mely miatt 
ezen állapodásnál az isteneszme az általányos tér fogalmával azonosíttatott. 
Az isten — általányos tér — általányos mindenüttiség. 
Ámde a mindenüttiséget nyugalom bélyegzi, mely által az egymás- 
mellettiek átöleltetnek: minek következtében a mindenüttiség egymás- 
mellettieket, az egymásmellettiség sokaságot, a sokaság pedig lényeket 
tesz föl, melyek egymástól különbek is nem is. Különbek, mert egy- 
más mellett levén, egymásra kölcsönösen hatnak és egymást kölcsönös 
meghatározás által kölcsönösen kizárják; nem különbek, mert a nyugalom 
valamennyinek átölelése által az egymásrai hatást egészen kiegyenlíti. És 
ez azon ellenmondás, mely a létben, ha ugy fogatik föl, mint általányos 
tér, előfejlik; és mely azután ok lesz arra, hogy az ész ujabb nyugpont 
után törekedjék. 
Ezt fültalálandó szemügyre fogja az érzéki létet mint olyat, mely 
fenállással nem bír. Ennek jelleme a váltakozás és egymásutániak soka- 
sága. Innen az idő képzelete, mely az egymásutániak által sokképen meg- 
M. T. T. ÉVK. VIII. 2. 13 
