AZ ISTENESZME EREDETE. 111 
által meg nem határoztathatik, Birtoka a végetlennek is; mert ő a végesek 
tevésében csak önmagát teszi, független levén minden felsőbbtól. Miknek 
következtében birtoka az általányos egésznek is. 
Ezek után az általányos egész oly egész, mely önmagára viszo- 
nyúltan magát önmaga hozza elő, magát önmaga tartja fen s minden munkál- 
kodásában önmagára iránylik. Öncél, mely eszközeit önmagába foglalja, 
magát minden lényben előtükrözi s ezt az önmagokat tevő véges lények- 
kel megvalósítja. Tehát mindenik lény cél is eszköz is; 
y) és az egész, mint általányos összesége a cél és eszközöknek, álta- 
lányos életmúség —isten. Ebben kettótkell megkülönböztetnünk : külsőt és 
belsőt. Külső a világtest, mely nem egyéb, mint a véges lét, azaz a vé- 
ges lények összesége. Belső a végetlen lét, mely a véges lényeket teszi s azokat 
önmagához viszonyítván az általányos egészet örök körforgásban tartva él- 
teti. Ily szempontból a végetlen lét — világlélek — isten. Maga pedig a világ- 
test és világlélek egységének örökös levésbeni folyama — általányos élet — 
isten. 
És ezen eszmével oly tetőponthoz jutottunk, mely az eddig meg- 
haladt fokozatok tartalmát teljesen magába foglalja. Mi eléggé mutatja 
hogy az általányos élet az előbbiek igazsága. Magába foglalja a létező e- 
gészet, mert a mi él, az van; a munkálkodó egészet, mert a mi él, az 
munkálkodik ; sót az általányos élet nem egyéb a kettő öszszerű egységénél. 
Ezen általányos élet az, mely a természetben önmagának fokon- 
kénti előfejtése által sokféle nemi, faji és osztálybeli létköröket tesz s az 
azokbani lényeket felölelvén önmagához vergődik. Mindazáltal ezen ön- 
magáhozi jövés csak az emberben s ember által történik meg. Az ember 
tehát az általányos élet oly tetőzete, mely tehetékileg mindazt magába 
foglalja, mi a természet alárendelt fokozataiban lényeges és melyben az ál- 
talányos élet önmagának tudásához jut. 
Ezeket összevéve méltán lehet állítani, hogy az ember oly lény, 
melyben az általányos élet legtartalmasabban megnyilatkozik. S az emberi 
tudat a többi fokokon föltünő s a magát tevő végetlen létet csak azért 
képes föllelni, mivel az azokban tett tartalmat önmagába is foglalja és e 
miatt önmaga közt és azok között valami rokont vesz észre. 
Ezen észrevevés az ember munkája. Az ő munkája a rokonnak ro- 
konnali összehasonlítása és megitélése is. De történhetik-e ez öncsalódás 
nélkül, mielőtt az ember önmagát megtudatolta? Továbbá a természet 
