112 A MAGYAR TUD. TÁRSASÁG ÉRTEKEZÉSEI. 
megtudatolása is az emberben megy véghez s azon kezdetpont által kelemez- 
tetik, mely a belső tüneményeket fölmeríti. E tüneményekkel azonban 
csak egyedek állanak szemközt, honnan tehát a végetlen s általányosról 
bírt gondolat? § ki áll jót azért, vajjon az eddig kifejtettek, az isteneszmé- 
vel együtt, nem puszta ábrándképek-e? § mi jogosít föl arra, hogy mi a 
véges lényekben végetlent, az egymással ellenkező részekben egy önma- 
gát előfejtő egészet s az élet nélkül szükülküdőkben egy élő egészet állít- 
sunk létezni? Bizonyára semmi más, mint annak megtudatolása, a mi 
bennünk van. Ennek alapos megismerése után tétova nélkül itélhetünk a 
természet tüneményeiróől, valamint arról is, mi a természet tudatra épí- 
tett isteneszmét illeti. Ha pedig ez ugy van, a mint nincs is különben, ak- 
kor az isteneszme eredetének megmagyarázásában nem a természettudat 
bír főbb nyomatékkal az öntudat fölött, hanem inkább ez ama fölött. És 
ez teszi alapelvét 
II. A subjectivus rationalismusnak. A tárgyias rationalismusból elég- 
gé világos: hogy az azt előhozó gondolkodásnak bélyege a belülről kifelé 
tartó mozgás volt. A szellemi működés belső szerkezete figyelembe sem 
vétetett. A szövesztés, melylyel a gondolatok egymásbóli kelemezése elő- 
idéztetett , belső ugyan, belső az eredményül nyert és mindinkább öszsze- 
rülő isteneszme is; de a tartás, mely föltétül szolgála, kifelé irányult. 
És ebben rejlik a meghaladt álláspont ellentéte. A tartalom pedig, 
melyet ellentét jellemez, csak fejlődési mozzanat lehet. Igaz, hogy benne 
van már az egésznek lényege is; de csak burkoltan. Emeltessék ki, ha ha- 
ladni akarunk! 
A gondolás magát egyedűl önmaga által elégítheti ki. A gondolás 
egyetemítő működés. Nélküle itteni föladatunkról szó sem lehetne. Ennek 
az eddig meghaladt álláspont nyilvános jele. Eddig a gondolás , minden 
kifelé tartása mellett, önmagánál maradt; de a nélkül, hogy erról világos 
tudással bírt volna, Pedig erre, lényegénél fogva, törekszik. Ez okozá , 
hogy a kifelé tartó mozgást mindaddig tovább lendítette, míg az ember- 
ben önmagához nem tért, megvizsgálandó: mi önmaga a gondolkodó 
ember? 
Füladatunk meg nem engedheti, hogy e kérdés egész gazdagságá- 
ban tárgyaltassék. Határozzuk meg tehát világosabban. Itt az isteneszme 
eredetéről van szó, Álljon tehát a kérdés: miképen fejti ki az ember ön- 
magából az isteneszmét? Vagy más oldalról: az önmagának tudatára ju- 
