AZ ISTENESZME EREDETE. 115 
rülápolt emberben az érzések kellemes hangulata föl ne ébreszsze a kép- 
zelődés vidorságát s a jó kedv mosolygó tudatát? S midőn ezeket magá - 
ban nem önmagától , hanem valami mástól tapasztalja okozottaknak , nem 
fog-e szükségképen vonzódni egy oly lény sejtéséhez, mely mindezek 
kútforrása? S nem fog-e egyre azon lenni, hogy e jótékony lény iránti 
vonzalmát mindinkább előtüntesse? És ezen sejtett, de még nem ismert 
jótékony lény — isten. Továbbá 
?) képzeljünk embert, ki körülményeinek zordonsága miatt na- 
gyobb részint háborított állapotban él; ki napi vágyainak kielégítését csak 
feszített fáradság után eszközülheti meg; ki legszebb reményeiben épen 
akkor csalatik meg, midőn azok teljesültét leginkább várhatta; szóval, 
kire a viszonyok mostohasága csak mostohán hat: nem fog-e az ilyen 
egyén egy oly lényt sejteni, ki hozzá ellenséges indulattal viselkedik? S 
nem fog-e mindenkép azon lenni, hogy kártékony hatását áldozatokkal is 
elhárítsa ? És ezen félt , kartékony lény — isten. Végre 
y) állítsunk figyelmünk elé egy embert, kinek szivében a körül- 
mények által olykor kellemes, olykor kellemetlen érzések fakasztatnak , s 
kiben ily oknál fogva majd hála majd félelem ver gyökeret. Nem fog-e 
ez oly lényt sejteni, kihez majd vonatik majd ismét idegenedik? A vegyes 
érzések csodálásban fognak egyesülni. A kit csudálunk, ahhoz vonzódólag 
s tartózkodólag szoktunk viselkedni. És ezen ilykép sejtett és csudált lény 
7 isten. 
E fokon az érzés az alap, melyben a képzelem sejtőleg munkál- 
kodik. A képzelem az érzés minőségét követi , miből látszik: hogy kivül- 
ról származó. A képzelem tárgyiasítólag lép föl, Szabályul azonban nem 
az érzést gerjesztő tárgyakat veszi, hanem az érzés alanyi oldalát. Ez a 
kellemesség , kellemetlenség s a kettő váltakozása. Természetében van az 
embernek: hogy a kellemességet okozót csak jónak, a kellemetlenséget 
okozót csak rosznak , a vegyesen hatót pedig csodálatosnak képzelje. A 
szellem e fokon, de világos megtudatolás nélkül, összehasonlítást tesz. 
Összehasonlítja az embert a kül lényekkel, és mivel ót azoktól függőnek és 
majd kellemesen majd kellemetlenül majd vegyesen meghatározottnak 
találja: a kül világot hatalomban fölötte állónak képzeli. Továbbá össze- 
hasonlítja a külvilág szinte sokképen meghatározott és váltakozó sajátsá- 
gokkal biró lényeit a sejtett lénynyel s ezt hatalomban amazok fölött 
lenni képzeli, Végre összehasonlítja a sejtett lényt az emberrel s az ebben 
ú9" 
