AZ ISTENESZME EREDETE. 123 
egyetemes és szükségképi törvények szerint megy véghez. E törvények 
az észben eredetileg advák. Ha a gondolat ezeknek megfelel , igaz. Itt az 
eredetileg adott törvények belsők; a gondolás, mint változékony műkö- 
dés, külső ; hol a kettő megegyez, ott van az alanyi igazság. Végre öszsze- 
rű az igazság, ha a gondolat a léttel, a lét a gondolattal mindenkép meg- 
egyez. Mi azon egyetemes és szükségképi törvényeknél fogva történhetik, 
melyek úgy a lét mint gondolásban eredetiek. 
E törvények tehát megvannak a létben is a gondolásban is. Ezek 
egysége az általányos eszme mint általányos egység. Mindenik eszme ezt 
tükrözi le a létben mint gondolat és lét viszonyos egységében; ugyszinte 
a gondolatban , hasonlólag viszonyos egységében a gondolat és létnek. Az 
általányosan öszszerű lét és általányosan öszszerű gondolat egysége — ál- 
talányos eszme, mely mindenben önmagát valósítja meg — általányos 
jó — isten. 
c) Ezen eszme, mint általányos jó, oly cél, melynek lennie kell : 
tehát kellény, melynek meg kell valósulnia. Ezen eszmében megvan az 
általányos lét mint szépség; megvan az általányos gondolat mint igazság : 
miért is nem egyéb, mint a szépség és igazság egysége. Távol kell azon- 
ban innen bármily dermedtséget gondolni; mert a jó oly cél, mely önma- 
gát működve valósítja meg. Ez élet nélkül nem gondolható. Az általányos 
jó a szép és igaz eszméit mozzanatok gyanánt magában foglalja. A szép oly 
lét, melyen az igazság sugárzik keresztül; az igazság gondolat, mely a 
szépet áthatja: együtt teszik az általányos jó eszméjét. 
A természet ezen eszmének tudat nélkül hódol. Ez teszi a termé- 
szetben mindazt, mi szép és tökélyes. Az emberben ezen eszme annak 
rendeltetését teszi. Egy lény sem terjedhet túl rendeltetése határain: te- 
hát az ember sem. Ha ezt tenné, megszünnék ember lenni. Legfőbb, mit 
az ember, ezeknél fogva, tehet, meghódolni saját rendeltetésének, mi rá 
nézve legfőbb hatalommal bír. E hatalom a természetben az egyetemes és 
különös , de az egyedeket tekintve , lényeges törvényekben van kifejezve, 
melyeknek a természet, mint említtetett, megtudatolás nélkül hódol. 
Nem így az ember. Ó saját öntudatára támaszkodván ellenébe 
szegül a rendeltetési hatalomnak, s miután meggyőződik arról, hogy önléte 
is attól függ s hogy a nélkül semmi: tisztán átvizsgált eltökéléssel szaba- 
don hódol meg neki. Ámde épen ezen megtudatoltan eltökélt meghódo- 
lás, melyre csak az ember képes, jele egyszersmind, hogy ő saját öntuda- 
16" 
