AZ ISTENESZME EREDETE. 125 
a) R. eudemonisticus. Az eredetileg meghatározott egyén szendergő 
erők tára. Az erók kifejlésre rendeltetvék, a mi kellő izgalmak nélkül meg 
nem történhetik. A szendergő, de fölizgatható s határozott irányzatú erók 
ösztönöknek; a kivülról ható s fölizgató erők vágytárgyaknak ; amaz ál- 
lapotok pedig , melyekbe a kül tárgyak által működésre serdített ösztönök 
hozatnak, érzelmeknek szoktak neveztetni. 
Mindenik ösztön bizonyos irányzatban működik. Összesége azon 
tárgyaknak, mik ezen irányzatba esnek, az ösztön tárgyias körét teszi. 
Továbbá mindenik ösztön képes nagyobb vagy kisebb belterjüségre. A kül 
és bel terj egysége az egyénben határozza el az ösztön hatékonyságát. A 
többi, ily módon vett, ösztön, melyek egymáshoz részint akadályozólag 
részint előmozdítólag viszonylanak, alkotja az egyén vágyó tehetségének 
első fokát. 
A mi ezen ösztönvegyet összehangzó működésbe hozza, az, rá nézve, 
jó; ellenben a mi összehangzás nélkül működteti, az rosz. Az összehangzó 
működés állapota gyönyörnek, az össze nem hangzóé zündörnek nevezte- 
tik. A gyönyört s az azt előhozó tárgyat kivánjuk; a zündört, okával 
együtt, utáljuk; a kettő vegyülménye elégületlenséget szül. 
Ha az ember természetét vizsgáljuk, észre vehetni : hogy az, belső 
szerkezeténél fogva, mindenkép kielégítő állapotra törekszik. Be fog pe- 
dig ez következni, ha valamennyi ösztöne folytonosan összehangzó múkö- 
désben tartatik. Az összehangzólag működő ösztönök kielégítettségének 
érzése, gyönyör. Összesége tehát azon állapotoknak, melyeket gyönyör bé- 
lyegez, az emberre nézve oly cél, melyre nem lehet nem törekednie a nél- 
kül, hogy saját természetéből kivetkezzék. Az ily állapot a boldogság. 
Mindazáltal a gyönyör egyes eseteit meg kell különböztetni a va- 
lódi boldogságtól. Egyes esetek nem teszik az embert valódilag boldoggá ; 
sót mulékonyságuk miatt, az egyedűl hozzájok szítóra nézve, magokban 
hordják a boldogtalanság magvait. A boldogság, hogy mindenkép kielé- 
gítsen , folytonos legyen. Az önmagát kifejtő emberi természetnek folyto- 
nosan összehangzó és összehangzólag folytonos gyönyörállapota teszi a 
boldogság eszméjének való kellékét. 
Tehát szakadatlanul tartó boldogság. Ámde ez oly valami, mi az 
emberi egyén lényeges viszonyaival ellenkezni látszik. Az ember, kifej- 
lődhetését illetőleg, oly kül tárgyaktól függ, melyek, azon fölül, hogy 
hozzá nem mindenben rokonok, s e miatt vágyainak kivihetését akadályo- 
