126 A MAGYAR TUD. TÁRSASÁG ÉRTEKEZÉSEI. 
zók, olyanok is egyszersmind, miket meghódítania lehetetlen. Innen az 
egyéni, néha égető vágyak, melyek, a külsőség ellenessége miatt , kielégi- 
tés után siker nélkül sovárognak. Ehhez járul még, belül az emberben, az 
ösztönök különb irányzata s hatályosságából származó tétovázás az egyre 
háborgó vágyak között. Ezek a boldogság folytonosságát nem csak meg 
nem szerzik, hanem határozottan gátolják. 
Továbbá az ember véges lény. A végesség érzése és tudása, a más- 
felúl mindig magasabbra ösztönözött , embernek csak zündörítő lehet. Mi- 
ból könnyen megérthető: hogy a folytonosan tartó gyönyörállapot nem az 
ő osztályrésze. Benne a gyönyör zündörrel vegyes, mi a vágyak szakadat- 
lan füződését hozza elő. Innen a boldogság körébeni küzdés, mely foly- 
tonos. Nem világos-e ezek után: hogy a boldogság után vágyó és törekedő 
ember önmagával ellenkezik? Egyfelúl a boldogság eszméje, mely benne 
van, folytonos gyönyörállapotot igér; másfelúl az egyénileg megvalósított 
eszme csak igen hiányosan és vágyait ki nem elégítőleg mutatkozik. En- 
nek oka részint ösztöneinek küzdésében, részint az általa teljesen meg nem 
hódítható természetben van. Ámde mivel benne a boldogság utáni vágy 
lényeges, tehát kiirthatatlan; a boldogság eszméje pedig olyszerú, mihez 
lényege kifejlődésének következtében szükségképen el kell jutnia: gon- 
dolnia is kell oly lényt, ki az emberbe oltott boldogságeszme adója levén, 
kielégítóje is lesz az által, hogy természet fölötti hatalmánál fogva a kül 
világot ahhoz idomítja. És ezen lény az isten. 
Lássuk közelebbról az eddig mondottakat. Az ember belsőleg ösz- 
tönöztetik a boldogságra, mely, rá nézve, elérhetetlen: és igy az ösztön , 
mely ót boldogság után törekedteti, valódilag boldogtalansági ösztön ; mert 
vajjon lehet-e boldogtalanabb állapot, mint az, melyet szünni nem akaró elé- 
gületlenség nyom? Ezt tekintve valódi boldogsághoz még csak reménye 
sem lehet. Ámde e remény az ember lényegében gyökerül : innen az isten 
elfogadása, ki képes is, akarja is a reményt betölteni. 
Tehát a boldogsághoz önerejúleg el nem juthat. Mit azonban elfo- 
gadni azért sem lehet, mert azon cél, melyhez az ember sajáterejúleg el 
nem juthat, nem lehet az ő valódi célja. A boldogságeszme kellény, mely 
nincs, de lennie kell. E , kell" az ember természetének szava. El kell jut- 
nia a boldogsághoz. De hogyan, ha az az emberben nincs? Hiszen ő csak 
azt fejtheti ki önmagából, mi már benne megvan. Sót az isten által is csu- 
pán az valósíttathatik meg benne, a minek tehetéke már benne megvan. Te- 
