AZ ISTENESZME EREDETE. 129 
egysége. Üdvösség eszméjében az erény fogalom, a boldogság pedig lét : 
és igy benne az erény és boldogság lényeges mozzanatokul fordulnak elő, A 
boldogság egyoldalú, mert egyedúl az egyéni határozottságnak felel meg ; 
az erény szinte egyoldalú, mert egyedúl annak felel meg, a mi az ember- 
ben egyetemes. Az öszszerű embert csak a kettő egysége elégítheti ki. A 
boldogság az ember természeti, az erény észi oldalát nyugtatja meg. Kö- 
zépen van szabadságával az akarat, mely mind a kettőt egyesíteni 
akarja. 
De hogyan? Mind a kettő célja ugyanazon egyénnek; de mind a 
kettő külön irányu. Kell mind a mellett oly elemnek lenni, mely mind a 
kettővel közös levén, az akaratot képessé tegye az egyesítésre. A boldog- 
ságban érzés viszi a fő szerepet; az erényben is előfordul az, mint törvény 
iránti tisztelés. A boldogsági érzés kellemes, a mennyiben az ösztönök kielé- 
gitettségéből származik ; kellemetlen, a mennyiben a kielégítettség hiányt 
rejt, újabb kielégítésre sürgetót. És igy az emberbeni boldogság érzési ve- 
gyültséget tartalmaz. A törvény iránti tisztelés kellemes , a mennyiben az 
embert, a saját méltóságának támaszul szolgáló, törvény fölemeli; kelle- 
metlen, a mennyiben e fölemelés a ki nem írtható egyéni határozottságot 
csak világosabban tudatoltatja meg vele. És így az erénybeni érzés is 
vegyült. 
Mit tegyen, ezek után, az akarat, hogy a jó eszméje kielégítóleg 
megvalósíttathassék? Mondva volt: hogy ez egyedúl az üdvösség eszméjé- 
nek tartalmas kifejtése által lehetséges. Ezt a boldogság, elszigetelten vé- 
ve, meg nem teheti. Lényeges ugyan rendeltetésünk kivihatásában az ösz- 
tönök kielégítése; ámde ez annyira bizonytalan és mulékony, hogy az 
egyedül ez után törekvő inkább boldogtalanságot mint boldogságot szerez 
magának. Mert nem lesz-e mindenkép martaléka az egymást háborgató 
ösztönirányzatok- és sokfélekép változó, esetékes körülményeknek? § ha 
ez bekövetkezik, nem fog-e önmaga kiadni valódi szabadságán , mely nél- 
kül a rendeltetés megvalósítása lehetetlen? 
Ámde a szabadság csak ott van, hol akarat van. Akaratot pedig ész 
nélkül nem gondolhatni. Ennélfogva ész nélkül nincs valódi boldogság. 
Ész hozandja az ösztönöket azon összehangzó működésbe, melynek meg- 
érzése lényeges kelléke a boldogságnak. Miket tekintve midőn az ész az 
ösztönöket rendszerezi, önmagát teszi bennök, de a nélkül, hogy föláldoz- 
tatnék. Viszonyba helyezi önmagát azokhoz és azokat önmagához; vagy is 
ME am ÉVE VIT. 2. 17 
