132 A MAGYAR TUD. TÁRSASÁG ÉRTEKEZÉSEIL 
B) A szellem, mint alany, saját határozottságának ellenébe szegül s 
azt ön elvont énétől megkülönböztetvén mindaddig halad, mig magát az 
észben egyetemesnek nem ismeri. Az ész azon törvények vagyis lényeges 
határozatok egysége , melyek szerint az önmagát kifejtő szellem saját rendel- 
tetését megvalósítja. A mennyiben ez után törekedve önmagát belsőleg 
teljesen megtudatolta, okvetetlenúl sürgettetik egy oly ósalany elfogadásá- 
ra, ki sem öntudását sem önmeghatározását tekintve mástól nem függ. Ezen 
ósalany — isten. 
7) Végre az egyéniség és alanyiság fokain túlment szellem önlényege 
tudásáig jutott, mely a szabadság. A szabadsággal biró szellem személynek 
mondatik. A személy szabad működésekor az előbbi mozzanatok tartalmát 
önmagában foglalja és annak elemeiben önmagát teszi, Legközvetlenebb 
alakja a személyiségnek az elvont egyéni személy. Ilyen mindenik véges 
szellemi lény, mely mindenkép meg van ugyan határozva ; mégis saját ben- 
levő céljának megvalósítása által képes azt önelhatározólag mindegyre to- 
vább fejleszteni. Magasabb alak az erkölcsi személyiség, melyben több sze- 
mély egyesúl valamely erkülcsi cél megvalósítása végett. Itt célazonság 
köti össze a személyeket. Ez elenyészhetetlen, mert új személyek által 
egészíttetik ki. Lényege az egyetemesség, melynek elvontsága miatt itt sem 
felel meg a valóság a fogalomnak. Sót mivel az erkölcsi személyek jók is 
roszak is lehetnek a nélkül, hogy megszünnének kiegészítő részei lenni 
az erkölcsi személyiségnek : olykor ellenkezhetnek is egymással. E hiány 
egyedűl az általányos személyiségben enyészik el. Ennek nem föltéte a 
személysokaság; mert ez önmaga ád magának valóságot a szellemi ország- 
ban. És ezen általányos személyiség — isten. 
Az általányos személy 1) általányos egyén; mert az végső oka le- 
vén valamennyi egyén eredeti határozottságának, oka egyszersmind saját 
határozottságának és így önlételének is; 2) általányos alany, s mint olyan 
nemcsak teljes tudásával bír önmagának , hanem mindennek is, a mi léte- 
zik; végre 3) az általányos személy általányos meghatározó ereje és min- 
dentudásánál fogva kezdete is vége is mindennek, a mi kívüle van. De mi 
az, a mi kívüle van? Sem a természet egyedúl, sem az emberiség egyedúl, 
hanem azon lényeges viszonynál fogva, melynek következtében egymást 
bensőleg kiegészítik, a kettó, való egysége, a világ , melynek tudatunkbani 
felötlése átvezet a harmadik állásponthoz. 
III. Rationalismus concretus. A világ a természet és emberiség egy- 
