36 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1892. 



Âr 1889 erhöll jag ett bref från herr A. Ahlgren, Wexjö, 

 innehållande förfrågningar hur man bör bete sig för att utrota 

 åkersorkar. Ehuru dylika saker icke egentligen tillhöra mina 

 åligganden, ville jag ej underlåta att lämna de upplysningar, som 

 genom mig kunde presteras, och rådde således till användandet 

 af stryknin, i fall detta gift kunde erhållas, emedan detsamma 

 uppgifves vara ett ofelbart utrotningsmedel. Först den 9 no- 

 vember i år erhöll jag underrättelse om, att mitt råd blifvit 

 följdt, samt att verkningarna af medlet varit tillfredsställande. 

 Herr A. hade gått tillväga på följande sätt: vanligt korn beröf- 

 vades sin groningsförmåga genom att utsättas för en lindrig röst- 

 ning, hvarefter det nedlades i en lösning, bestående af 2 gram 

 salpetersyrad stryknin, samt så pass mycket vatten, att däri nätt 

 och jämt kunde upptagas 1,275 kilogram korn. Sedan kornet 

 hunnit insupa giftet, torkades det på papper och användes. Hur 

 därmed tillgick nämner ej min sagesman, men förmodligen prak- 

 tiserades det in i sorkarnas gångar, ty att lägga det i fria luf- 

 ten på marken, skulle ailtagligen blifvit allt för riskabelt. Ska- 

 dedjuren syntes hafva tyckt om preparatet, ty alltsammans »upp- 

 åts samvetsgrann!» på en ganska kort tid, och följderna uteblefvo 

 ej, ty sorkarnas antal förminskades betydligt. Åtskilliga in- 

 divider återstå dock, men dessa äro ej flera, än att ett par engage- 

 rade kattor godt hinna med att vederbörligen sköta om »slumpen». 

 Hos Kon. Befallningshafvande lärer det mött svårigheter, att 

 erhålla vederbörlig resolution beviljad för innehafvande och an- 

 vändande af giftet, enär en sakkunnig person förklarat, att de 

 förgiftade sorkarna skulle begifva sig upp ur sina gångar för att 

 dö ute å fältet. Herr A. säger härom: »Helt visst hafva många 

 dött, men oaktadt flitigt sökande, har ej någon enda död sork 

 kunnat anträffas». Det är ju en tämligen känd sak, att de vilda 

 djuren, då deras sista stund är i annalkande, begifva sig till un- 

 dangömda ställen för att utandas sin sista suck, och detta lär 

 väl vara skälet, hvarför man nästan aldrig ute å öppna fältet an- 

 träffar andra döda djur än sådana, som omkommit af yttre 

 våld, genom angrepp af sina fiender e. d. 



Under året hafva af mig uppsatts tvenne större skadeinsektsam- 

 lingar, den ena för Kongl. Landtbruksstyrelsen och den andra för 



