42 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1892. 



Lai'ven har 22 fötter, svart hufvud och är 20 mm. lång, 

 då han uppnått sin fulla storlek. Kroppens färg växlar ganska 

 mycket hos olika individer, men är vanligen gulaktigt grå; på 

 hvarje sida om den ljusare rygglinien befinner sig ett något bre- 

 dare, gröngrått, men tämligen otydligt, likaledes efter längden 

 löpande streck och nedom detta ett svart, som ofta är upplöst i 

 fläckar; detta är genom ett ljusare mellanrum skildt från en rad 

 mörka fläckar. Huden förefaller slät, emedan de å henne be- 

 fintliga borsten äro få och mycket korta. Kokongen är oval, 

 tunnskalig och till färgen hvitgul eller brunaktig. 



Så vidt vi hafva oss bekant, iakktogs denna stekels mass- 

 uppträdande hos oss första gången under åren 1861 — 62. Enligt 

 framlidne professor N. E. Forsells utsago, förekommo dess larver 

 då i åtskilliga af Vestergötlands tallskogar i så oerhörd mängd, 

 att man till en början fruktade för trädens fullständiga undergång. 

 Skadedjuren uppåto barren likväl endast å de årsgamla skotten, 

 hvarigenom träden visserligen under någon tid hade ett naket 

 och bedröfligt utseende, men de återtogo efter hand en frisk 

 grönska allt efter som de yngsta skotten hunno utvecklas. Någon 

 märkbar skada för öfrigt, i följd af denna snart öfvergående 

 härjning, synes ej hafva uppstått, ty de nya skotten utvecklade 

 sig normalt. Steklarna syntes sedermera ej till och hafva icke 

 vidare låtit tala om sig förrän under 1890, då de åter helt 

 oväntadt uppträdde, men i ett annat landskap. 



Nyssnämnda år fastade nämligen tidningen Nerikes Allehanda 

 uppmärksamheten på en stekellarvs framfart i Bo socken af södra 

 Nerike och säger, att han anträffades »företrädesvis i grenfördel- 

 ningen på de späda tallskotten och bildade där stora klungor 

 eller bylten af ända till hundratals larver och fanns helst hos 

 unga träd, men förekom äfven ymnigt på de gamla. Grenarna 

 svigtade vid bördan af de måhända till tiotusental uppgående 

 larverna, som under förtärandet af barren samtidigt i hvarje 

 klunga utspärrade sina hufvuden och hastigt med ett knäppande 

 ljud fällde dem tillbaka och höggo sig fast med sina starka 

 käkar. Äfven barken afåts fläcktals». Ungefärligen i samma stil 

 genomgingo underrättelserna om denna skogshärjning snart sagdt 

 hela tidningspressen. 



För att komma i tillfälle förvissa mig om, hvilken stekel- 



