lampa: röda tallstp:keln. 43 



art frågan gällde, blef det nödigt att sätta sig i förbindelse med 

 Nerikes Allehandas redaktion, och följden häraf blef, att ett litet 

 parti larver erhölls från herr P. A. Thorén i Bäck, Hjortkvarn, 

 den 25 juli. Ett par af larverna hade redan under vägen åt 

 sig förfärdigat ovala och hvitaktiga kokonger, och de öfriga, som 

 öfverlefde transporten, följde inom kort exemplet. På föranstal- 

 tande af jägmästar Vallmo inträffade kort härpå en andra sänd- 

 ning larver, denna gång från skogvaktaren A. G. Ekblom vid 

 Skogaholm, Svennevad, och några af dessa spunno äfven in sig, 

 men de flesta dogo. 



I medio af september framkommo ur kokongerna några 

 steklar och nu blef det lätt att afgöra till hvilken art skadedjuren 

 hörde. Ett litet antal kokonger förblefvo likväl oförändrade och 

 dessa öppnades sedermera i november och januari, hvarvid be- 

 fanns, att i de flesta voro larverna döda och hoptorkade eller 

 mögliga; men ett par innehöllo lefvande larver, hvilka närmast 

 voro inneslutna i en genomskinlig hylsa. Häraf vill det synas 

 som om en del steklar skulle ernå sin fulla utveckling redan 

 första sommaren, men att andra förblifva i larvtillståndet till det 

 följande året eller kanske ännu längre. 



Rådfrågas litteraturen angående denna stekelarts uppträdande 

 som skadedjur, så finner man att underrättelserna härom äro 

 ganska torftiga. Enligt Holmgren härjade den i860 vid Giessen 

 i Tyskland, d. v. s. nästan samtidigt som i Vestergötland, och 

 Ratzebürg anför efter Kollar, att den förekom i stora massor 

 1833 vid Wien; men några upplysningar om dessa härjningars 

 inverkan på skogens bestånd eller tillväxt meddelas ej af någon 

 af dessa författare. Den frågan huruvida dylika härjningar utgöra 

 någon verklig fara för tallskogen, eller om de höra till dem, 

 som, då de någon gång inträffa, äro hastigt öfvergående och ej 

 lämna märkbara spår efter sig i framtiden, kunde således betraktas 

 såsom ännu oafgjord. Få vi döma efter den erfarenhet, som vi 

 hos oss äga från Vestergötland, så skulle svaret likväl blifva 

 ganska lugnande. 



För att få ett begrepp om hur förhållandet kunde vara i 

 Nerike året efter härjningen, tillskref jag förliden höst skogvak- 

 taren Ekblom vid Skogaholm och begärde upplysningar därom. 

 Han meddelade den för mig något oväntade underrättelsen, att 



