HOLMGREN: HISTOLOGISKA STUDIER. 141 



digt sammanfalla med de karaktärer, som utmärka bägarcellerna. 

 — Jag har i bägarcellernas »theca», synnerligast hos Harpyia bi- 

 fida och Phragmatobia fuliginosa, ofta funnit gula, rektangulära 

 kristaller; och fråga är väl också, om dessa celler verkligen af- 

 söndra något mucin (slemärane), utan fast hellre ett för digestionen 

 viktigt ferment. Men utom af dessa cellformer, finner man epitelet 

 sammansatt af äfven andra, ännu odifterentierade celler. Epitelet 

 är nämligen, såsom ofvan antydts, till större delen flerlagrigt och 

 består af element, tillhörande skilda, om man så får säga, ålders- 

 klasser. Närmast grundhinnan [tunica propria) hviiken, då den fin- 

 nes, synes bestå af en homogen membran utan kärnor, befinner sig 

 ett lager af kubiska, med kärnor, som äro stadda i delning, försedda 

 ersättningsceller. Ur dessa framgå kilformiga celler, hvilka med 

 sina spetsar så småningom nå den mot tarmens hålighet vända 

 ytan af epitelet och bilda cylinderceller. (Se tafl. I, fig. 9.) 



Inom denna intestinalafdelning finner man icke någon kuti- 

 kula, men i dess ställe ett af oftast synnerligen långa och prydliga 

 cilier sammansatt bräm på cylindercellernas mot mellantarmens lu- 

 men vettande rand. Utanför den jämförelsevis tunna, här — i mot- 

 sats mot föregående tarmafdelningar — af ett yttre longitudinelt 

 och ett inre cirkulärt lager bestående muskelhinnan, finner man 

 mukös bindväf sammanbindande de längsgående muskelbundtarna 

 med hvarandra. 



Mellantarmens bägarceller hafva mynningar {st07nata) inåt 

 tarmens hålighet. Men utom det sekret, som dessa celler afgifva, 

 finner man i mellantarmens hålighet en ytterst stor mängd af 

 korniga bollar, hvilka synas så småningom lösa upp sig. Dessa 

 bollar utgöra sekret från cylindercellerna, och förloppet vid denna 

 sekretion har jag varit i tillfälle att iakttaga och har funnit de 

 intressanta moment, som därvid komma i fråga, delvis sammanfal- 

 lande med de iakttagelser, som van Gehuchten nyligen publicerat. 



Cylindercellerna (se tafl. II, fig. 3) svälla nämligen upp, blifva 

 stora och voluminösa, och vid detta utvidgande af cellen fram- 

 träder protoplasmans tradiga textur allt tydligare, sträckande sig 

 i cellens längdriktning. Så småningom finner man den del af cel- 

 lens protoplasmaraassa, som ligger närmast cellens nu balonglikt 

 utspända ciliebräm, genom det tryck de angränsande cellerna så 

 småningom måste utöfva, pressas ut eller kanske rättare afsnöras 



15 



