144 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1892. 



5. Groftarmen 1. Colon. (Tafl. II, fig. 5, och III, figg. 4 och 5.) 

 Vid bakre kanten af den sfinkter, son) nyss i korthet skildrats, fin- 

 ner man epitelet till sin struktur i väsentlig mån förändradt. Cellerna 

 bibehålla visserligen i mer eller mindre hög grad det för tunntarmen 

 karakteristiska skiflika utseendet, men cellkärnan öfvergår, ifrån att 

 vara oval eller rund, till den för secernerande celler karakteri- 

 stiska greniga typen (se tafl. II, fig. 5). På samma gång finner 

 man också cellens protoplasma på ett tvärsnitt vara synnerligen 

 tydligt strimmig vinkelrätt mot epitelets yta, och såväl vid basal- 

 randen som ock in mot kutikulan, hvilken är genomsatt af talrika, 

 ytterst fina porer, är protoplasman försedd med s. k. »vakuoler» 

 (små saftfyllda rum) under det att densamma omkring cellkärnan 

 företer ett mera kompakt utseende. De greniga cellkärnorna ligga 

 liksom inneslutna i håligheter af protoplasman, hvilka de mer el- 

 ler mindre fullständigt utfylla. Vid ett ytsnitt visar sig protoplasman 

 strålformigt anordnad utefter cellens väggar, under det att centrum 

 företer ett kornigt utseende, beroende på knutpunkter å proto- 

 plasmatrådarna. På vissa bestämda ställen har emellertid detta 

 egendomliga epitel, efter att ha åstadkommit höga, i tarmens inre 

 inträngande longitudinela dubbelveck, hvilka i detta fall ligga två 

 och två bredvid hvarandra, förvandlat sig till ett slags stödje- 

 eller fästeorgan för en del muskelbundtar. Så finner man cellerna 

 hafva tilltagit i storlek i högst väsentlig grad på de sidor af de 

 respektive dubbelveck, som stöta till hvarandra, och i samband 

 med denna ansenliga tillväxt af cellerna har också följt ett för- 

 tjockande af kutikulan (se tafl. III, fig. 4). I dessa cellers proto- 

 plasma urskiljer man en relativt obetydlig striering, och den i sin 

 hålighet inneslutna kärnan är rund, ej förgrenad. De båda ifrå- 

 gavarande kutikularbrämen kunna mer eller mindre fullständigt 

 sammansmälta med hvarandra och bilda på detta sätt i tarmens 

 lumen inträngande longitudinela åsar. Man finner emellertid härvid, 

 hurusom de mot hvarandra vettande förtjockade kutikularbrämen 

 vid åsarnas proximala (främre) delar äro sins emellan fria (se tafl. 

 III, fig. 4), under det att de vid samma åsars distala (bakre) del hafva 

 intimt smält tillsammans. I samband härmed finner man ock, huru- 

 som de dubbelveck, hvilka utgöra ursprunget för åsarna, äro tyd- 

 ligt utpräglade i den främre delen, där de ej heller med sina 

 kanter utgöra muskelfästen, under det att dessa slemhinneveck 



i6- 



