146 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1 892, 



af ifrågavarande intestinalafdelningar, på samma gång som där- 

 jämte groftarmens absorberande yta ansenligt förstoras. 



Förvisso torde den omständigheten icke vara utan sin stora 

 betydelse, då det gäller att söka utforska det fysiologiska värdet af 

 denna intestinalafdelnings rätt invecklade byggnad, att man fin- 

 ner en stor del af ofvan nämnda dubbelveck sakna medföljande 

 muskelbundtar, i följd hvaraf mellan tarmens muskelhinna och 

 slemhinnan uppstå ganska ansenliga klyftor, hvari kroppsvätskan 

 strömmar och därvid sålunda kommer i direkt beröring med 

 slemhinnecellernas relativt tunna basala begränsningsytor. 



Granskar man något närmare den sfinkter, som afgränsar grof- 

 tarmen från ändtarmen, finnet man densamma till sina strukturför- 

 hållanden bestå af trenne skilda delar: en främre, en mellersta och 

 en bakre. Vid den främre afdelningens proximala (främre) mynning, 

 såsom redan förut är nämndt, sänker sig groftarmens slemhinna in i 

 sfinkterns lumen för att bekläda detsamma. Den lägger sig därvid i 

 djupa, längsgående veck och dess celler förete i hufvudsak ett ana- 

 logt utseende med det, som karakteriserar tjocktarmens epiteliala 

 element (se tafl. III, fig. 5). Af muskulaturen kan man urskilja 

 trenne lager. Det innersta består af sex från hvarandra isolerade 

 longitudinela bundtar, hvilka ligga inlagrade i hvar sitt längs- 

 gående slemhinneveck, och vid slutet af denna första sfinkter- 

 afdelning fästa sig på epitelets kutikula mellan cellerna, efter att 

 ha delat upp sig i flera smärre knippen. Man skulle sålunda 

 kunna betrakta dessa bundtar ss. en tunica imiscidaris iniicosœ 

 1. en slemhinnans muskelhinna. Slemhinnan å sin sida omgifves 

 af ett synnerligen kraftigt utveckladt inre cirkulärt muskellager. 

 De yttre longitudinela muskelbundtar, som omgifva groftarmen, fort- 

 sätta sig äfven ut på sfinktern, bildande dennas yttersta hylle. 



Vid den distala änden af denna främre afdelning finner man 

 sfinktern utvidga sig och förtunnas med afseende på sina mu- 

 skelväggar. Epitelet bildar synnerligen djupa, nästan transver- 

 selt stående veck, och dess celler öfvergå från det förut mera 

 skififormiga utseendet till en rundad typ. Alltefter det olika till- 

 stånd, uti hvilket dessa celler befinna sig, finner man än protoplas- 

 man utfyllande större delen af cellens inre, än, såsom oftast, 

 starkt hopträngd, vanligtvis åt den mot tarmlumen vettande si- 

 dan^ under det att cellen i öfrigt bildar en sekretblåsa (se tafl. 



18 



