HOLMGREN: HISTOLOGISKA STUDIER. l6l 



de epidermala bildningar, hvilka betecknas med det Leydigska 

 namnet »Hautdrüsen», finner man icke enstaka protoplasma- 

 strängar skjutande upp i den theca-liknande bildning, som man 

 äfven här iakttager, utan bildar protoplasman i sin helhet en se- 

 kretionsblåsa, hvilken på sin inre yta är beklädd af en skyddande 

 kutikula. Under den protoplasmatiska bägaren ligger den mer 

 eller mindre tydligt förgrenade cellkärnan (se tafl. I, fig. 4), om- 

 gifven af en, i förhållande till sekretionsblåsans tunna protoplas- 

 matiska väggar, ansenlig protoplasmamassa. Med afseende på 

 strukturförhållandena är det sålunda, såsom det synes mig, ej så 

 få öfverensstämmelser med dem, som karakterisera bägarcellerna ; 

 typerna synas vara likartade, om man ock måste erinra sig, att 

 dessa »Hautdrüsen» därjämte utgöra sammansatta organ. 



Man skulle af det ofvan nämnda måhända kunna draga 

 den slutsatsen, att porer, endast förefinnas i det fall, att pro- 

 toplasmasträngarna sins emellan sammansmält med sina ändar 

 till ett nätverk. Af ett dylikt förhållande mellan protoplasma- 

 strängarnas ändar måste helt naturligt uppkomma en talrikhet af 

 porer, tillhörande en och samma cell. Ofta, såsom t. ex. hos 

 spottkörtlarna (se tafl. IV, fig. i), finner man emellertid en enda stor 

 por utgå från den inåt körtelns lumen vettande protoplasmako- 

 nens spets. Här hafva sålunda protoplasmasträngarna förenat sig 

 med hvarandra utefter sin längd, utom på ett ställe, där poren 

 uppstått i den också relativt tjocka kutikulan. På samma gång 

 finner man också hos dessa körtler, hurusom kutikulans fria yta är 

 försedd med talrika små taggar, i följd hvaraf kutikulan till sin 

 uppkomst och struktur tyckes sammanfalla med den, som bekläder 

 epidermis. Spottkörtelns por äger sålunda också sin fulla mot- 

 svarighet i de porkanaler i huden, hvarigenom hårbildningarna 

 träda ut på kroppsytan. Hos bägarcellerna åter finner man en 

 annan anordning af protoplasmasträngarnas ömsesidiga förening 

 och ställning. 



Nu kan den enskilda cellens kutikula förhålla sig olika gent 

 emot angränsande cellers hölje. Så finna vi mellantarmens celler 

 vara sins emellan fria i berörda hänseende, under det att kuti- 

 kulan i öfriga afdelningar af digestionskanalen bildar en mer 

 eller mindre oaf bruten mantel, beklädande tarmens inre väggar, och 

 såmedelst tjänande att delvis ersätta de bindväfselement, som, 



Entomol. Tidskr. Arg. 13, H. 3 (1892). 35 II 



