172 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1 892, 



vikande byggnad, att det ej ens är möjligt för oss att säga^ 

 hvilka slags förnimmelser som af dem förmedlas, finnas dock å 

 andra sidan några, om hvilkas uppgift man svårligen kan hysa 

 mer ^n en mening, äfven om man ej fullt förstår det sätt, hvarpå 

 de äro verksamma. 



Bland dessa senare organ intaga de sammansatta ögonen, 

 de s. k. facettögonen, ett framstående rum. Ingen betviflar,^ 

 att dessa organ äro synorgan, men frågan om deras finare bygg- 

 nad och det sätt, på hvilket de uppfatta den yttre världen, har 

 gifvit anledning till många olika och mot hvarandra stridande 

 åsikter. Redan för nio år sedan framlade jag för k. Vetenskaps- 

 akademien de resultat, till hvilka man då hufvudsakligen genom, 

 professor Grenachers undersökningar kommit med afseende på 

 facettögonens anatomiska byggnad och redogjorde äfven för sam- 

 me mans åsikt om dessa ögons synförmåga. 



Under det sista årtiondet har man ifrigt fortsatt att stu- 

 dera dessa organ. Med afseende på deras anatomiska byggnad 

 har man emellertid haft föga eller intet att tillägga till det, som 

 förut var kändt. Men tolkningen af de olika delarnas betydelse 

 och uppgift har däremot i väsentlig mån förändrats, och vår kun- 

 skap om facettögonens synförmåga därigenom förts ett stort steg 

 framåt. Förtjänsten att först hafva riktat uppmärksamheten på 

 några för facettögon egendomliga, högst viktiga förhållanden till- 

 kommer SiGM, ExNER, professor i fysiologi vid universitetet 

 i Wien. 



För att fullt förstå betydelsen af hans upptäckter är det 

 nödvändigt, att vi först erinra oss det viktigaste af facettögonens 

 byggnad och huru de olika delarnas betydelse tolkats af Gre- 

 NACHER och hans efterföljare. 



Facettögats sferiskt konvexa yta täckes af en mer eller 

 mindre tjock, men glasklar öfverhud, den s. k. hornhinnan. 

 Denna är oftast på ytan tydligt uppdelad i små, sexkantiga ru- 

 tor eller facetter, hvilkas antal hos olika djur kan växla från en- 

 dast några tiotal till flera tiotusenden. Hvarje ruta å hornhin- 

 nan motsvaras af en afdelning i ögats inre, och dessa afdelningar 

 äro alla riktade radiärt mot ögats medelpunkt och blifva natur 

 ligtvis därigenom smalare i sin inre del. De nå dock ej ända 

 fram till ögonklotets medelpunkt, utan begränsas dessförinnan 



