AURIVILLIUS: LEDDJURENS SYNFÖRMÅGA. 1 73 



allesammans af en hinna, som vanligen har samma böjning som 

 hornhinnan och följaktligen öfverallt ligger på samma afstånd 

 från denna. — Denna hinna bildar ögats inre eller bakre be- 

 grcänsning och är genomborrad af en mängd små hål, genom 

 hvilka grenar af synnerven samt andrör kunna inkomma i hvar 

 och en af ögats afdelningar. Man kan således i största korthet 

 föreställa sig facettögat såsom ett halfklot, hvarur ett annat half- 

 klot med långt mindre radie, men samma medelpunkt blifvit 

 borttaget. Vidare är att märka, att alla afdelningarna i samma 

 öga alltid innehålla samma beståndsdelar, så att hvad man fin- 

 ner i en alltid återfinnes i alla de andra, huru många tusende 

 de än må vara. Däremot har den jämförande anatomiska un- 

 dersökningen visat, att formen och beskaffenheten af dessa be- 

 ståndsdelar kan växla betydligt hos olika djur, hvarigenom äfven 

 i facettögats byggnad uppkommer en långt större omväxling, än 

 man förr trott vara möjlig. I hvarje afdelning påträffas först 

 närmast hornhinnan en starkt ljusbrytande, glasklar, kägelformig 

 'kropp, den s. k. kristallkäglmi, hvilken vänder sin bas mot 

 'hornhinnan och sin spets mot ögats medelpunkt. Kristallkäglan 

 är på sidorna omgifven af ett svart ogenomskinligt färgämne, som 

 af ExNER kallas irispigment och, som vi snart skola se, i vissa 

 fall har en alldeles särskild betydelse. I botten af hvarje afdel- 

 ning ligger tätt bredvid hvarandra 4 — 8 mycket långsträckta cel- 

 ler, hvilka i sin nedre ända stå i förbindelse med de nervtrådar, 

 som genomtränga ögats inre gränshinna. Dessa celler bilda en 

 ihålig cylinder, hvars midt upptages af en glasklar staff'ormig 

 bildning, som i allmänhet har samma längd som själfva cellerna. 

 Denna staf anses på goda grunder vara analog med stafvarna i 

 människans näthinna och således vara det organ, som måste träf- 

 fas af ljuset för att någon ljusförnimmelse skall kunna uppstå. 

 De stafven inneslutande cellerna äro omgifna af svart pigment. 

 Slutligen må anmärkas, att denna synstaf i vissa ögon når ända 

 ut till kristallkäglans spets, men i andra är skild från densam- 

 ma genom ett längre eller kortare mellanrum, som kan jämföras 

 med glaskroppen i vårt öga. 



Redan Leeuwenhoek hade visat, att ljusstrålarna, då de gå 

 genom en af hornhinnans facetter, strax bakom den sammanbry- 

 tas till en upp- och nedvänd bild af det föremål, hvarifrån de 



3 



