176 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1892. 



sar (i synstafven) uppstår en bild, så är densamma ytterst liten 

 och torde af djuret uppfattas som ett enkelt intryck, men alla 

 de intryck, som uppfattas i de olika afdelningarna af ögat, åstad- 

 komma då tillsammans en bild. Exner kallar en sådan bild 

 en appositionsbild. Det är hos leddjur med dylika ögon, som 

 man träffar de minsta och talrikaste facetterna. Frågan om ap- 

 positionsbildernas beskaffenhet är ännu den minst utredda, och 

 det kräfves ytterligare undersökningar, innan man kan sägas hafva 

 full klarhet med afseende på dessa bilders uppkomst. Det vill 

 synas, som om den bild af synfältet, hvilken uppkommer i ett 

 dylikt öga, skulle blifva ofullkomlig, därigenom, att delar af syn- 

 fältet ej deltoge i bildens daning. Genom Exners upptäckt af 

 hornhinnans och käglornas egenskap af linscylindrar hafva emel- 

 lertid de områden af synfältet, från hvilka måhända inga ljus- 

 strålar kunna komma fram till synstafven, betydligt reducerats. 

 Men äfven om man i vissa fall skulle nödgas antaga, att de 

 särskilda facetternas synfält ej fullt beröra hvarandra, så torde 

 detta dock ej behöfva menligt inverka på djurets synförmåga, 

 enär den allra obetydligaste rörelse, vare sig af föremålet eller 

 facettögat, måste omflytta dessa synfält så, att de punkter, som 

 förut ej eller obetydligt inverkade på näthinnan, nu framträda 

 fullt skarpt, och man har därför allt skäl antaga, att leddjuren 

 af denna omständighet ej hafva större olägenhet än vi af den 

 blinda fläcken å vår näthinna. Däremot är det tydligt och be- 

 kräftas af erfarenheten, att facettögonen måste vara mycket käns- 

 liga för intryck af föremål i rörelse och detta i högre grad ju 

 större antalet af ögats facetter äro. Detta stämmer äfven väl 

 öfverens med det kända förhållandet, att rofinsekter, som jaga 

 och fånga sitt byte, under det att detta är i rörelse, hafva myc- 

 ket små och talrika facetter. 



En annan upptäckt, som gjorts af Exner, är den, att såväl 

 irispigmentet kring kristallkäglorna, som ock näthinnepigmentet 

 kring synstafvens celler företaga vandringar, som äro af bety- 

 delse för ögats verksamhet. Irispigmentet omgifver enligt regeln 

 kristallkäglornas sidor, men lämnar naturligtvis själfva spetsen 

 fri. Denna ställning intager pigmentet alltid och oföränderligt i 

 ögon med appositionsbild, men i ögon med superpositionsbild 

 kan man hos djur, som äro i rörelse både om dagen och om 



6 



