178 ' ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1 892. 



nima är en amfipod, som tillhör gruppen Hyperion, hvars egen- 

 domliga former oftast träffas såsom inhysingar eller halfpara- 

 siter hos fritt kringsimmande, mer eller mindre glasklara hafs- 

 djur såsom maneter och salpor. Phronivia har ett i förhållande 

 till kroppen jättestort hufvud, som uppbär fyra stycken samman- 

 satta ögon, af hvilka två äro riktade åt sidorna och två uppåt. 

 Hufvudet liksom kroppen i öfrigt är nästan genomskinligt, och 

 man kan därför utan svårighet se, att de kristallkäglor, som fin- 

 nas i de öfre ögonen, äro inåt utdragna i mycket fina trådar, 

 som nå en längd af ända till femton gånger käglans egen längd. 

 Med sin inre spets stöta dessa trådar intill näthinnans synstafvar. 

 Såväl på grund af dessa trådars oerhörda längd och finhet, som 

 på grund däraf, att de ej alltid äro fullkomligt raka, är det tyd- 

 ligt, att ljuset ej på vanligt sätt kan komma fram genom dem. 

 Enligt ExNERS undersökningar är käglan äfven här byggd såsom 

 en linscylinder och förstärker därigenom i hög grad antalet af 

 de ljusstrålar, som kunna inkomma i tråden. Det ljus, som in- 

 kommit i denna, fortplantar sig sedan ända in till synstafven 

 medels total reflexion. Enär trådarnas inre spetsar alltid intaga 

 samma relativa läge som facetterna^ låter det ganska väl tänka 

 sig, att äfven med denna egendomliga apparat en, om ock ofull- 

 komlig appositionsbild kan uppstå på näthinnan. 



Hos Copilia, en liten glasklar hinnkräfta af klyfifotingarnas 

 (Copepodernas) grupp, som lefver fritt i världshafven och ej blir 

 större än några få millimeter, finnes ett öga, som är så egen- 

 domligt bygdt, att det saknar motsvarighet inom djurriket och 

 hittills varit en fullständig optisk gåta. Hos detta lilla djur ser 

 man på hvardera sidan af hufvudet en jättestor, utmärkt vackert 

 formad lins, som tydligen är starkt ljusbrytande. Närmast bak- 

 om linsen kan man dock ej upptäcka några bildningar, som 

 kunna tolkas såsom synorgan. Först då man kommit så långt 

 bak som till midten af djurets kropp upptäcker man midt bakom 

 hvardera linsen en kort kägelformig kropp, som med sin bakre, 

 spetsigare ände är fäst vid ett litet pigmentbeklädt organ, hvilket 

 till sin inre byggnad fullständigt öfverensstämmer med en synstaf. 



Det är lätt att öfvertyga sig om, att linsen ger upphof till 

 en stor och vacker bild, som ligger lika långt bakom linsen som 

 den nyss omtalade käglan. Men hvad skall djuret hafva för 



8 



