AURIVILLIUS: LEDDJURENS SYNFÖRMÅGA. 1 79 



nytta af den vackra bilden, då näthinnan endast består af en 

 enda synstaf? Hvilken brist på öfverensstämmeise mellan ögats 

 ljusbrytande och Ijusuppfattande del, den ena i hög grad full- 

 komnad, den andra reducerad till ett minimum! På denna fråga 

 har ExNKR gifvit ett likaså enkelt som tillfredsställande svar. 

 Då han betraktade det lefvande djuret, fann han till sin förvå- 

 ning, att käglan och synstafven ej voro stilla, utan i ständig rö- 

 relse, dock alltid så, att de höUo sig på samma afstånd från 

 linsen och rörde sig i bildens plan. Vid närmare granskning 

 finner man lätteligen, att kristallkäglan är upphängd i fina trå- 

 dar, som gå från linsens kanter, och att en från sidan kom- 

 mande muskeltråd fäster sig vid synstafvens hölje. Med tillhjälp 

 af denna muskel flyttar sig den af endast en synstaf bestående 

 näthinnan fram och åter öfver bilden och uppfattar således bil- 

 den successivt i stället för att uppfatta den på en gång. Ett 

 sådant sätt att se företer visserligen någon likhet med vårt för- 

 faringssätt, då vi närmare granska olika delar af synfältet, i det 

 vi låta dess bilder efter hvarandra falla å näthinnans känsligaste 

 del, den »gula fläcken», men skilnaden är dock så till vida myc- 

 ket stor, som gula fläcken innehåller en stor mängd näthinneelement, 

 men Copilian däremot endast har ett enda element i sin näthinna, och 

 således får sammansätta en bild af flere successiva enkla ljusintryck. 

 Man har på senare tid äfven pröfvat andra metoder för att 

 undersöka leddjurens synförmåga. Belgiern Plateau har experi- 

 menterat med lefvande djur och af deras beteenden och rörelser 

 under vissa gifna förhållanden sökt draga slutsatser med afseende 

 på deras uppfattning af omgifningen *. De fleste af hans slutsat- 

 ser synas dock oaktadt all den omsorg, han nedlagt på själfva 

 försöken, mycket tvifvelaktiga, och detta väsentligen därför, att 

 man vid sådana försök äfven måste räkna med andra faktorer, 

 som kunna inverka på djurets uppförande. Bland dessa faktorer 

 må i främsta rummet framhållas djurets egen urskiljnings- eller 

 omdömesförmåga, som i väsentlig grad synes vara beroende af 

 djurets instinkter. Om man t. ex. vid ett sådant försök finner, 

 att djuret under vissa förhållanden ej låtsar om ett gifvet föremål, 

 så är man ingalunda berättigad att däraf draga den slutsatsen, 



* Ett referat af Pr.ATEAU's undersökningar finnes infördt i Ent. Tidskr. 

 Arg. I O, p. 224. 



9 



