lampa: berättelse till LANDTBRUKSSTYRELSEN 1892. 2 1 



Inom en vecka voro 75 procent af larverna dödade, och endast 

 högst få öfvergingo till puppor. Ett annat försök utföll ännu 

 ])ättre, emedan sjukdomen då visade sig kunna framkallas betydligt 

 fortare, nämligen inom tre dagar. Det tillgick sålunda, att en 

 hop döda larver lades i ett glas, innehållande vatten, och efter 

 två dagars förlopp användes detta vatten till öfversprutning af grä- 

 set, hvarefter pest utbröt på där varande larver inom ofvannämn- 

 da tid. Att uppsamla döda larver och behandla dem på nyss- 

 nämnda sätt, samt spruta vattnet på gräset här och där å de 

 angripna lindorna, där pesten ännu ej tagit öfverhand, skulle så- 

 ledes blifva ett både lätt och billigt utrotningsmedel, om det 

 kommer att i praktiken hålla hvad det nu synes lofva. 



Sändningar af sjuk gräsmask skickades af prof. Reuter till 

 doktor C. Lundström i Helsingfors, som upptäckte ej mindre än 

 tre slag af bakterier uti larvernas blod. Dessa renodlades i nä- 

 ringsgelatin och förökades där mycket hastigt. Prof. Reuter an- 

 ställde flera försök med den allmännaste arten af de renodlade 

 bakterierna på andra fjärillarver, då gräsmaskar ej vidare funnos 

 att tillgå, och det visade sig, att äfven dessa angrepos och dogo. 

 Dessa bakterier skulle därför möjligen kunna användas mot flera 

 andra skadeinsekter. Märkvärdigt är det emellertid, att larver 

 till parasitflugor lefde inuti pestsmittade och döda gräsmaskar, 

 utan att taga skada, och det ser härigenom ut som om pesten 

 angriper själfva skadedjuren, men icke deras fiender bland flugorna. 



Ett stort steg framåt rörande kun.skapen om de medel, som 

 stå oss till buds mot flera af våra skadeinsekter, synes emellertid 

 vara taget genom upptäckten af sådana fiender till dem, som 

 genom mänskliga åtgärder kunna förökas i snart sagdt hvilken 

 grad som helst. Ännu återstår likväl åtskilligt att undersöka 

 och pröfva, innan nyssnämnda medel kan uppskattas så högt, som 

 det kanske förtjänar; men nog synes det mig, som om detsamma 

 vore af större värde, genom att verka både hastigare och säk- 

 rare, än det man upptäckt och fabriksmässigt tillverkar för att 

 tillintetgöra ållonborrelarverna, ty det är vida svårare att sprida 

 ett smittämne bland dessa, som vanligen lefva isolerade under 

 jordytan, än till den ofvanpå henne i sällskap lefvande gräsma- 

 sken. I synnerhet skulle det vara välkommet, om det visar sig, 

 att smittämnet kan bibehålla lif och förstörelseförmåga, sedan det 



