Il6 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1893. 



vid torrtidens början allmännare än någonsin förut. Det var de 

 utslående blommorna, som lockade fram dem, och där dessa bil- 

 dade större grupper, rådde lifligt buller. På öppna ställen, ofta 

 utmed flodvallen, sågs en stor art, med sammetsbrun thorax och 

 metallglänsande svarta vingar och abdomen, ideligen fara fram och 

 åter inom ett bestämdt område, som den sällan lämnade, om ej 

 för att med svindlande fart göra några volter och så åter fort- 

 sätta sin förra bana. 



Bland de talrika myrorna vore först att nämna en liten, yt- 

 terst spenslig röd art, som redan visade sig under resan från 

 Europa. Den var allmän om bord och hade valt sockerkistorna 

 till bostad, så att vi dagligen hade nöjet att se den i socker- 

 skålen på bordet. Den uppträder vid kustplatserna i massor och 

 är synnerligen besvärlig, då den ofelbart infinner sig, hvar helst nå- 

 got ätbart är åtkomligt. Att skydda sina samlingar mot dessa myror 

 är nästan omöjligt, ty den minsta springa lämnar dem tillräcklig 

 ingång och deras uppspåringsförmåga trotsar all beskrifning. Till 

 Bonge hade den ej hunnit, men ersattes af en mörkare art, som 

 var en nästan lika svår förstörare, hvilket tillräckligt syntes i 

 larvburarna. En del Formicider, små och svarta, bygga på träden 

 ända till 5 — 6 fot långa bon, som se ut att vara hopfogade af 

 en massa små tegellagda flikar af gråpapper. Så komma slutli- 

 gen vandringsmyrorna, Änomnia arcens, Afrikas renhällningshjon, 

 men tillika ett af dess värsta plågoris. Det är svårt att få 

 färger nog mörka att skildra all den plåga, det gränslösa obe- 

 hag och oro, dessa — må vara oumbärliga, men icke dess min- 

 dre afskyvärda — kräk förorsaka under vandringar i skogen. I 

 millioner och åter millioner genomströfva de skog och öppna 

 platser, slukande allt ätbart, som kommer i deras väg, och an- 

 gripande icke allenast döda ting och mindre djur, utan med ett 

 exempellöst mod och dödsförakt äfven de största. Intet djur går 

 fritt för deras angrepp, om det ej viker bort; men detta veta de 

 flesta att göra, om det finns någon möjlighet därtill. Blifva de en 

 gång fast, gå de en kvalfull död till mötes. Men äfven myrorna ha 

 sina fiender, som, utan att bry sig om deras bett och förtviflade för- 

 svar, massvis döda och förtära dem. Hit hafva vi först att räkna 

 en liten skogsödla, Mabouia sp.t, som vid ett myrtågs annalkande 

 bereder sig på en god fångst. Det är ett nöje att se, med hvilken 



20 



