SJÖSTEDT: FRAN KAMERUN. II? 



smidighet de kvicka ödlorna springa omkring i den myllrande ho- 

 pen, proppa munnen full med myror, hvarpå de löpa till ett säk- 

 rare ställe, där de förtära sitt byte. Ifrigt upptagna med sin jakt, 

 springa de under tiden utan fruktan rundt omkring den orörligt 

 stående betraktaren, ja, tveka ej ens att springa upp för hans 

 ben, under det den lifliga blicken granskande far hit och dit för 

 att utforska, om möjligen någon fara kan vara för handen. En 

 annan förföljare är den vanliga Agajna colonoruni. På stammar 

 och stenar, på väggar och tak, öfver allt löper denna vackra ödla 

 med samma ledighet, samma behagliga rörelser, hvarvid dess 

 vackra teckning framträder till sin fulla styrka. Det är dock 

 endast hanen, som prålar med lysande blodröda och blå färger; 

 honan bär en mera anspråkslös teckning af gråbrunt och grönt. 



Flera fåglar följa äfven regelbundet rayrtågen och hämta, 

 som det synes, nästan uteslutande sin föda från dem. Här böra 

 först nämnas de till Pycnonotidœ hörande hårfåglarna, Criniger, 

 särskildt Cr. notatus, som är ungefär af en talltrasts storlek, 

 ofvan olivgrön, under gul, samt an Timeliid, Aletha castanea, 

 något mindre till storlek samt hvit och kastanjebrun. Båda dessa 

 utstöta under jakten egendomliga, lätt igenkänliga, vemodiga lä- 

 ten, hvarigenom man göres uppmärksam och sålunda kan und- 

 vika att komma in bland myrorna. 



Vidare, ehuru ej så regelbundet, följas tågen af hackspettar, 

 Cantpothera-axicr, och af den om vår rotgel påminnande Stipliror- 

 nis scabonensis. 



Då myrorna svärma upp ur jorden, och tåget tager sin bör- 

 jan, strömma de fram i ett omkring tumsbredt band, som dock 

 snart delar sig i flera, för att åter sammansmälta och delas. Äro 

 de riktigt under vandring och ej behöfva sprida sig för att söka 

 föda, bilda de en enda oafbruten ström, som hastigt rör sig 

 framåt. Arbetarna utveckla en rent af feberaktig ifver och tåga 

 fram med en snabbhet, som är förvånansvärd, då man betänker, 

 huru länge de sålunda äro i rörelse, innan de söka hvila; med 

 nedböjdt hufvud tåga de framåt i de föregåendes spår, som det 

 tyckes obekymrade om hvart det bär. Hafva de, som ofta är fallet, 

 en puppa att föra med sig, bära de denna under kroppen, sedan 

 de gripit ett fast tag om dess ena ända. På båda sidor om tå- 

 get paradera soldaterna, som då och då framila några steg, stanna 



