Il8 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1893. 



åter, sänka abdomen och höja framkroppen ; det väldiga huf- 

 vudet med dess fruktansvärda käftar strackes nästan rakt uppåt, 

 och så stå de orörliga, stirrande i vädret, med vidöppet gap, 

 färdiga att angripa hvarje varelse, som söker oroa tåget. En i 

 sanning präktig vakt! Då de allt efter som tåget skrider framåt 

 behöfva ändra plats, gifva de sig in bland de öfriga och löpa 

 helt fredligt, till dess de funnit en ny plats att besätta, och stanna 

 då åter. Skulle man oroa dem, t. ex. kasta en sticka i deras 

 väg, eller själf vara nog olycklig att omedvetet stå midt ibland 

 dem, uppstår en förfärlig oreda, och inom några ögonblick är 

 hela platsen öfversvämmad af myror, som ursinnigt rusa hit och 

 dit och i senare fallet massvis äntra upp för benen, och snart 

 bebåda sin närvaro genom smärtsamma bett. Har man ej 

 märkt dem, förr än de hunnit så långt, är man i en af de obe- 

 hagligaste situationer, man gärna kan komma. Att skaka af sig 

 dem lär icke lyckas; de bita sig fast i kläderna, krypa in i skorna 

 och skaffa sig alltid väg in till kroppen, där deras sting blifva 

 så plågsamma, att man vanligen rusar till ett säkrare ställe, af- 

 kastar kläderna och börjar en grundlig syning af hvarje plagg 

 för sig; men ändock får man kännas vid dem stund efter annan, 

 ty de veta att så gömma sig i veck och sömmar, att alltid några 

 blifva kvar, hvilk,a man upptäcker först när de åter börja sina 

 anfall. 



Det skulle vara någon tröst, om myrorna ständigt hölle sig 

 i skogen och läte boningshusen vara i fred, men äfven här göra 

 de påhälsningar, så att man måste lämna bädd och allt, tills de 

 tågat bort, hvilket dock kan dröja hela dygn, om man ej använ- 

 der särskilda medel' att fördrifva dem. Mången gång har jag vid 

 hemkomsten funnit hela golfvet som en enda krälande massa — 

 en allt annat än behaglig syn, då man väntat sig hvila efter en 

 tröttande dag. Så måste utrotningskriget börja, hvarvid eld och 

 salt äro de verksammaste vapnen. Vid ett tillfälle hade jag köpt 

 ett slags små oljerika kärnor, rätt goda och i smaken kanske 

 mest påminnande om valnötter, och lagt dem i ett plantanblad 

 på en blecklåda. Fram på kvällen kom jag ihåg dem och gick 

 bort för att taga några stycken, men griper i stället i en hel 

 klump af myror, som ögonblickligen beto och höggo i handen. 

 Väl befriad från dem finner jag vid lampskenet, att ett helt 



