13^ 



I HVILKEN ORDNING TAGER DJURVÄRLDEN EX 

 UR HAFVET UPPDYKANDE Ö I BESITTNING? 



AF 



Gottfrid Adlebz. 



Ett af den geologiska vetenskapens märkligare resultat är 

 utan tvifvel påvisandet, att de flesta delar af jordskorpan befinna 

 sig i en ständig rörelse, antingen långsamt stigande eller lika lång- 

 samt sjunkande. Särskildt i vårt land har man genom inhuggna 

 vattenmärken sedan förra århundradet, äfvensom medelst andra 

 bestämningsmetoder, kunnat direkt mäta storleken af denna s. k. 

 sekulära höjning och därvid funnit, att densamma växlar ganska 

 betydligt på olika delar af vår kust, att den på vissa ställen är 

 ganska betydlig, belöpande sig till flera fot, på andra ställen där- 

 emot knappt märkbar eller ingen. Exempelvis må nämnas att 

 Högbom ^ uppgifver flera fall, i hvilka höjningen vid Vesterbot- 

 tens kust påvisats vara 5 â 6 fot eller ännu mera på århundra- 

 det. Följden af detta egendomliga förhållande blir naturligtvis 

 betydliga förändringar i kustliniens form. Men enär hafvets bot- 

 ten liksom fasta landet har sina berg och dalar, uppstiga, i den 

 mån hafsbottnens höjning fortgår, på större eller mindre afstånd 

 från kusten undervattensbergen i form af skär, som under tider- 

 nas lopp växa till holmar och öar för att till sist, då höjningen 

 pågått tillräckligt länge, sammansmälta med fastlandet. De tal- 

 lösa skären och småöarna i våra skärgårdar hafva sålunda allt- 

 sedan sin uppkomst genom smalare eller bredare vattenytor varit 

 skilda från fasta landet, och ju ensligare de äro belägna, särdeles 



^ Om (un sekulära höjningen vid Vcstobottens kust (Geol. Kören, förhandl. 

 1887). Uppgifter öfver höjningen i olika delar af landet kunna föröfrigt in- 

 hämtas i Forssmans »Observationer öfver vattenhöjden vid Sveriges kuster» [K. 

 V. Akad. Handl. 1874 (1S76)]. 



