142 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1893. 



der den 23 juli hade samtidigt med det starka regnet en mängd 

 små lefvande fiskar fallit till marken, och till och med i statio- 

 nens regnmätare fann man fullt med små fiskar, som helt lifliga 

 simmade omkring. En hvirfvelvind^ som kan uppsuga och sprida 

 omkring en tung vattenmassa med fiskarna däri, måste med vida 

 större lätthet kunna i det upphvirflade dammet medföra en mängd 

 smådjur, som på detta sätt sannolikt kunna transporteras bety- 

 dande sträckor. Att flygande insekter äfven af måttligt våld- 

 samma vindar kunna drifvas långt till hafs, känner man många 

 exempel på. Beträffande fjärilar så har jag vid bohuslänska 

 kusten iakttagit en kålfjäril, som under en mycket lång sträcka 

 åtföljde en ångbåt långt ut till hafs, till dess den försvann vid 

 en holme, som passerades. Det ser sålunda ut, som om fartygen 

 skulle kunna locka åtminstone fjärilar att förflytta sig från ö till 

 ö, så att de sålunda till sist möjligen hamna på de aflägsna öar, 

 till hvilka kanske eljest ingen fjäril skulle förirra sig. En del 

 spindlar äro bekanta för att ha löst luftseglingsproblemet utan 

 vare sig vingar eller ballong. Men den vanligast förekommande 

 transporten af vinglösa djur genom luften är väl sannolikt den, 

 vid hvilken fåglar tjänstgöra såsom bärare. Jag har i det före- 

 gående omnämnt ett fall, i hvilket sannolikt kråkor burit myr- 

 arbetare öfver till ett skär, som visserligen i detta fall ej var 

 någon lämplig vistelseort. Att äfven andra smådjur, som af en 

 tillfällighet krupit upp på någon fågel, på samma sätt kunnat 

 transporteras, är ju tydligt, och att vattenfåglar tjänstgjort som 

 öfverbärare af de i det föregående omnämnda vattenlopporna i 

 sötvattensamlingar på ett aflägset skär, är sannolikt. 



Ett annat förflyttningsmedel, hvilket man gärna vill före- 

 ställa sig såsom medverkande till smådjurens spridning, är drif- 

 ved eller annat i hafvet med vind och ström flytande drifgods. 

 Till min öfverraskning fann jag nere vid vestkusten, likasom på 

 den östra, att dylikt drifgods var mycket sällsynt att få se i 

 själfva hafvet. På stränderna här och där låg väl sådant upp- 

 kastadt på vissa därtill tjänliga ställen, men äfven detta jäm- 

 förelsevis sällan. Såsom Lindman anmärker i sin athandling om 

 drifved på den norska kusten, äro icke alla stränder så bil- 

 dade, att de kunna »fästa drifgods*, och de merendels klippiga 

 stränderna på öarna i våra skärgårdar synas sällan ägnade där- 



