16 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1896. 
kommit i beröring med flugan först efter sin död. Braver be- 
skrifver 1883 ett par flugarter, hvars larver skulle parasitera in- 
vändigt uti larverna till såväl pingborrar som vanliga ållonbor- 
rar. Dir BERGSÖE upptäckte en parasitlarv utanpå en pingborre- 
larv och tror den förstnämnda tillhöra en stekelart (77P4ia) samt 
håller före, att den skulle lefva äfven på ållonborrelarver, hvil- 
ket dock ännu ej är observeradt. Detta är enligt nämnde för- 
fattare allt hvad man hittills känner om ållonborrelarvernas pa- 
rasiter ur insektvärlden. 
I »Uppsatser 1 praktisk entomologi» för 1891, sid. 30, m 
fl. st.. har äfven jag anfört ett fall, då fluglarver anträffats i ål- 
lonborrelarver, hvilka kort förut blifvit uppgräfda ur jorden och 
från ett ringa djup. De förvandlades snart till puppor, ur hvilka 
framkommo flugor, tillhörande den vanliga arten Cyrtoneura 
Stabulans Fair. Ållonborrelarverna hade förvarats i en bleck- 
ask med lock, men om. flugan lagt äggen pa dem kort före in- 
spärrningen eller redan innan jag fann dem, därom vågar jag ej 
yttra mig. Om det sistnämnda varit fallet, har det ej gärna 
kunnat gå för sig uti jorden på annat sätt, än att flughonan 
haft tillfälle att nedtränga i en öppen gang och där träffat ällon- 
borrelarverna, eller ock har det skett ofvan på jordytan, där någon 
gång sådana larver visa sig. Man kan i hvilket fall som helst 
ej gärna kalla denna eller de förut omnämnda flugorna för verk- 
liga ållonborreparasiter, och troligen spela de ingen rål såsom 
sådana. é 
År 1889 observerades vid Odense på Fyen under sådden 
många sjuka ällonborrelarver ofvan jord, och d:r BERGSÔE fann 
i bakkroppen hos dylika en art af trådmaskar, hvars längd upp- 
gick ända till 32 cm. Att sådana maskar kunna verksamt bi- 
draga till ållonborrarnas utrotande lider väl intet tvifvel, om de 
blott uppträda i erfoderligt antal. 
D:r BERGSÖE anser, att väderleksförhållandena såväl ial al- 
lonborrarnas svärmning som under deras vistelse i vinterkvarte- 
ren ut6fva stort inflytande pa individantalets minskning. Om 
svärmningen genom oväder och kyla afbrytes, sa som skedde 
år 1887 (i Sverige t. o. m. två gånger), så dö djuren visserh- 
gen ej, emedan de söka och finna skydd någonstädes ofvanpa 
eller under jordytan, men afbrottet kan menligt inverka pa ho- 
