22 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1890. 
gon härjning då ej var att emotse, ty vid något annat till- 
fälle kan ett erforderligt antal larver ej gärna stå till buds. 
För att om möjligt få vetskap om, ifall någonstädes inom 
Skåne eller Halland ymnigt med ällonborrelarver för tillfäl- 
let skulle förekomma, utfärdades af mig en uppmaning i tid- 
ningarna till hvar och en, som hade kännedom om vuxna larvers 
förekomst någonstädes, att därom underrätta en af kommit 
téns ledamöter. Något sådant tillkännagifvande hördes dock na- 
turligtvis ej af. Icke för ty sammanträdde kommittéen den 29 
juli i Eslöf för att komma i tillfälle att rådgöra om, hvad som från 
dess sida borde göras, för att pröfningen måtte kunna ske fram- 
deles och under gynnsammare förhållanden. Efter en längre 
öfverläggning härom beslöts, att på kallelse af landstingsmannen 
J. Oncsson i Blästorp kommitterade skulle åter sammanträda så 
snart omständigheterna blifva lämpliga för fullgörandet af deras 
åliggande. Medlets uppfinnare, herr LARS PERSSON, var äfven 
närvarande vid sammanträdet och sade sig fortfarande vara lif- 
ligt öfvertygad om dess användbarhet. Enligt af honom nu läm- 
nad upplysning, skulle utrotningsmedlet blandas med utsädet före 
sådden, hvadan dess användande för hvilken gröda som helst dock 
ej torde kunna emotses. 
Enligt uppgift i tidningar från platsen hade i år ållonborrar 
visat sig så långt mot norden som vid Sundsvall. Någon direkt 
underrättelse därom erhölls dock ej af mig, ock är det därför 
litet svårt att afgifva ett bestämdt yttrande om saken; men jag 
förmodar att de s. k. ållonborrarna utgjordes af kastanieborrar 
‘eller ' möjligen pingborrar, hvilka äro de enda af de större ållon- 
börrearterna, som visa sig på en så nordlig breddgrad. 
Vistelsen i Skåne hade äfven ett annat ändamål, nämligen 
att bereda tillfälle till observationer å de skadeinsekter, för hvil- 
kas angrepp sockerbetan plägar vara utsatt. Förut har blifvit 
omnämndt, att man föregående sommar ej saknat insekthärjnin- 
gar på betorna, om ock i mindre skala och af mer lokal natur, 
hvarför farhågan för dylika af större omfång ej var oberättigad. 
Att någon sådan likväl ej kom till utbrott var ju för betodlaren 
