44 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1896. 
Ingen årstid, den kalla naturligtvis undantagen, ej heller 
någon viss jordmån lägger hinder i vägen för dessa skadedjurs 
angrepp, och härjningen är lika litet begränsad till någon viss 
tid. Då ett enda par kan ge upphof till flera generationer under 
sommarens lopp, sker ingen minskning i individantalet, utan 
hellre tvärt om; men sedan näringsplantorna hunnit till en större 
utveckling blifva angreppen mindre påfallande. Så anser man i 
allmänhet förhållandet vara, men hur det är i verkligheten, torde 
dock ej för närvarande med säkerhet kunna afgöras. Att jord- 
lopporna hafva 5—6 generationer under en sommar, som CURTIS 
förmenar, förefaller mig föga sannolikt, och att afgöra detta ute 
på fältet synes snart sagdt ogörligt, förnämligast af det skäl, 
att det knappast torde kunna ga för sig, att där följa en enda 
generation under loppet af dess olika förvandlingsstadier, än 
mindre att hålla reda på den ena generationen efter den andra. 
Enda sättet att vinna klarhet härutinnan, vore antagligen att 
göra observationer på instängda individer, hvilka man kan hafva 
ständigt under ögonen. Utan en sådan undersökning på nära 
håll, blifva de flesta uppgifter om så och så många generationer 
och därpå grundade beräkningar af individernas ökning i antal 
nära nog ett nonsens. Om en utvecklingsperiod, d. v. s. från 
ägget till utbildad insekt, vårtiden räcker t. ex. blott en månad, 
så är det därför ej sagdt, att lika många generationer skola 
komma till stånd, som sommaren har månader. i 
Det är sannolikt flera faktorer, som inverka pa en insekts 
att kunna utforska dem, blir kanske ett af den praktiska entomolo- 
giens förnämsta, men svåraste åligganden. Hos oss är det ju ganska 
vanligt, att första roffrésadden totalt misslyckas i följd af jordlop- 
pornas talrikhet och matlust, men att en andra sådd, som sker 
kanske omkring en 14 dagar senare, lyckas förträffligt. Hur vill 
man förklara detta? En af orsakerna härtill kunde möjligen 
vara den, att skadedjuren öfvergifva ett kalätet fält i brist på 
föda, samt flytta till närmaste plats, där sådan är att tillgå, och 
sedan återkomma blott så småningom, då det sist sådda fröet 
kommit upp. Att jordlopporna finnas kvar är utom allt tvifvel, 
ty de dö ej så snart, men de äro då mer spridda och möjligen 
sysselsatta med sin äggläggning på annat håll. 
or 
