MEVES: SKOGSINSEKTERS MASSVISA FÖREKOMST 1886—1895. 155 
att grantorkan icke åstadkommes af insekter, utan leder sitt ur- 
sprung därifrån, att granens flacklöpande rötters spetsar skadas 
genom stammens vaggande rörelser vid storm, hvarigenom obot- 
lig sjukdom "uppstår, som påskyndas genom barkborrars efterföl- 
jande angrepp. Faktiskt är, att grantorkan gärna uppträder där 
träden af någon anledning, t. ex. afverkning af angränsande skog 
eller utglesning genom gallring, blifvit utsatta för vindarnas på- 
verkningar. En del skogsmän fortsätta emellertid med försök att 
genom utläggande af fångstträd och dessas barkning efter yng- 
lets afsättande decimera barkborrarna, och så länge man icke är 
fullt på det klara med saken, äger ju detta ock sitt berättigande. 
Att så mycket som möjligt hålla skogen ränsad från torra och 
döende träd är också en åtgärd mot insekten, på samma gång 
som därmed uppnås jämväl andra nyttiga ändamål. 
Grantorka omförmäles från skilda trakter i hela landet, men 
torde det vara öfverflödigt att här ingå uti detaljerade beskrif- 
ningar öfver de särskilda fallen. Blott ett exempel torde här få 
framhållas, däruti revirförvaltaren betraktar barkborren såsom or- 
saken till förödelsen; och likväl tyckes af berättelsen framgå, 
som om vinden kunnat vara hufvudbrottslingen, 
Ar 1890 inberättade jägmästaren i Olands revir (Upland), 
att a kronoparken Lilla Djurgarden nara Upsala visade sig pa 
våren, som var särdeles gynnsam för de flesta skogsinsekter, en 
rikedom pa Zomzcus-baggar, för hvilkas förstörande knappast 
någon åtgärd kunde vidtagas; under sommarens lopp började allt 
flera träd uttorka, tills mot hösten de sjuka träden voro så 
många, att af dem kunde erhållas större virkesqvantitet, än som 
beräknats för årets trakthygge. Insekterna hade äfven under fö- 
regående året visat sig, dock ej till någon ovanlig mängd, och 
noggranna rensningshuggningar hade företagits vintern 1889—00. 
Att Tormicus-arterna just på denna skog söka sitt tillhåll, under 
det närbelägna skogar sällan äro besvärade däraf, har, antager 
revirförvaltaren, Jägmästaren O. H. GELERTSEN, Sannolikt sin grund 
däruti, att parken, som ligger öppen för alla vindar, är, hvad 
beträffar den äldre skogen, beväxt uteslutande med gran, och 
träden hafva ett i allmänhet sjukligt utseende. Det torde knap- 
past finnas hopp om förändring till det bättre förrän öfvergångs- 
omdrefvet fullbordats och bestånden genom fortgående kulturer er- 
II 
