Schneider: entomol. udflugter i tromsö. 213 



löfter Tromsdalstinden sig såre iiKtgtig og stcenger desv?ere for 

 udsigten til de vilde indtil 5 à 6000' höie fjeldkomplekser, som 

 vi fia, toppen af tinden fàr et lidet indblik i. 



Der er ganske vindstille heroppe, medens der nede på söen 

 blteser en let bris, som ofte er tilfaeldet ved östlig vind, og store 

 fluer niesten farvede som Bonibus lapponicus svœrmer omkring 

 värden og sœtter sig dristig på vore klander; det er renens vrerste 

 plageånd, Oestrus taraiidi, som jeg kun en enkelt gang har seet 

 nede i dalen, hvov den kom og satte sig på mit bryst. Fra 

 värden og indover er terrœnet ganske fladt, rigtig œgte höifjeld 

 med nögne bergflader og sparsom vegetation, men her finder 

 botanikeren en af Flöifjeldets ypperste frembringelser, Arnica 

 alpi)ia, og ligeledes har Phyllodccta polaris her sit rette hjem, 

 hvilket sees på de brune skeletterede Salix herbacca, medens de- 

 linkventerne selv kryber i m.'engde omkring forat söge sig vinter- 

 kvarter; det kan nok tr^enges heroppe, hvor det kanske er sne- 

 bart i-^ måned om året. 



Enkelte andre interessantere Coleoptera tra^fter vi også her: 

 Amar. alpina, Deliphrum tectum var., Geodroniiciis gloöuli- 

 collis, Acrulia infläta og i en liden snevandspyt en enkelt Hy- 

 droporus arcticus. Det er fristende at fortstette indover, og så 

 når vi en anden varde, der ligger 771 m. (2457') o. h. ; her er 

 Amar. alpina ganske talrig og Pliyl. polaris kryber omkring i 

 maengde på selve värden. Vi indtager vört frugale middagsmåltid 

 i denne öde egn, hvor en liden flok fjeldryper (Lagopus alpinus) 

 er de eneste tilskuere; de er lidet sky, da de er sig sin klasd- 

 nings med omgivelserne nöie harmonerende farver vel bevidste. 

 I stilhed fjerner botanikeren sig med en tilsyneladende ligegyldig 

 mine, men jeg ved, hvorom hans tanker tumler sig ; Carex nar- 

 dina er vistnok af udseende fjeldets uanseligste vaekst, men 

 fagmanden finder den skjön, og vor ven går den selvfölgelig ikke 

 förbi; dog, jeg skal hviske dig i öret, hvad den egentlige magnet 

 heder: det er den lille gulblomstrede Draba crassifolia, som. 

 har lokket så mange florister op på Flöifjeldet, men ikke hörer 

 jeg til de indviede, og så lader vi vor ven gå alene på den 

 ekspedition. Det kunde vaeret interessant at fortstette og kanske 

 bestige selve »tinden», men endnu er det for tidlig på året, og 

 ikke ved jeg heller, om der er noget at hente. Vi tager altså 



