V. ADLERZ; CELLIîYGGN. OCH TJUFBIN HOS IRACHUSA. 129 



■det ens är möjligt. Dock tyckas mig xissa skäl tala för det 

 förra alternativet. 



För det första tycks tjufvens brådska att bortföra det 

 stulna tyda såväl på medvetande om att befinna sig i en annan 

 situation, än då kådan hämtas på det typiska sättet, som på 

 erfarenhet om att denna situation innebär en viss fara i hän- 

 delse af öfverraskning. 



För det andra vill man gärna föreställa sig en medfödd 

 instinkt såsom en drift att handla i en för arten i dess helhet 

 nyttig riktning, ej, såsom här, uteslutande för individen för- 

 delaktigt. 



Vare sig emellertid handlingssättet i fråga är instinktmäs- 

 sigt eller ej, så är det dock påtagligen ett degenerationsfeno- 

 men af samma art, som under andra omständigheter kan leda 

 till parasitism. För arten i dess helhet bör det vara skadligt 

 att vissa individer exploatera de öfriga och genom fördröjan- 

 det eller kanske förstörandet af deras cellbyggnader förminska 

 artens individantal, ehuru det visserligen å andra sidan skulle 

 kunna invändas, att cellbyggnadens fördröjande för den ena 

 uppväges af dess påskyndande för den andra. 



En sådan vana som den ofvan omtalade kan knappast 

 väntas uppstå annat än hos djur, som lefva i kolonier, och 

 förhållandet erinrar i någon mån om den kända vanan hos 

 vissa kolonivis lefvande sjöfåglar att, då tillfälle yppar sig, 

 stjäla ägg från sina grannar. 



F.ntoniol. Tidskr. Arg. 2j, H. 2 (1904./ 



