'-'il 



OM S. K. HONUNGSDAGG. 



Få äro de personer, som ej med undran innevarande 

 sommar iakttagit den ovanligt starka klibbighet, som vidlådit 

 bladen af våra buskar och löfträd, företrädesvis ek och lind. 

 Bladverket har redan på långt håll lyst i solskenet, som om 

 det varit starkt fernissadt, och har man djärfts taga i bladen, 

 ha de fastnat vid fingrarna, och när man velat lösgöra dem, 

 har man kunnat draga ut den klibbiga vätskan i långa trådar. 

 \'ärst torde detta fenomen varit i lindalléerna. På sandgångarna 

 har man kunnat få se stora mörka fläckar af klibbig vätska, 

 som sipprat ner från träden, och har man stått under ett 

 träd och spejat efter den m3'stiska orsaken till allt detta, har 

 man kunnat känna liksom ett fint duggregn från träden. 



Sen gammalt benämnes detta naturfenomen honungsdagg, 

 och åsikterna rörande dess uppkomst ha under de gångna 

 tiderna varit af högst växlande art. Redan Plinius omnämner 

 honungsdaggen i sin Naturalis Jiistoria, och förfäktade han 

 den åsikten, att luften genomgick en reningsprocess, h varvid 

 de obrukbara ämnena i denna form utsvettades från firmamen- 

 tet. Galenus åter antog det vore jordens dunster, som kon- 

 centrerades till denna klibbiga vätska. Sedermera varierade 

 åsikterna något. En del tillskrefvo honungsdaggen ett meteo- 

 riskt ursdrung, andra åter kommo fram med den mera natur- 

 liga åsikten, att växterna själfva utsvettades densamma. 

 Genom ett pris, som af Svenska Vetenskaps Akademien 1741 

 utfästas för frågans definitiva lösning, blef det ändtligen klar- 

 het. Genom Rearmur's (1742) och Leche's (1765) undersök- 

 ningar blef det uppdagadt, att honungsdaggen var af animait 



