EMBR. STRAND: FAUNISTIK OG KRITIK. I97 



nsevnte eksempler er nemlig paa ingen maade tilsvarende til 

 hvad jeg har offentliggjort om hemipterne av den simple 

 grund, at kundskaben om fuglenes udbredelse er langt fuld- 

 stœndigere end om hemipternes, ikke mindst for den norske 

 faunas vedkommende. Hvad der gjœlder paa ornitologiens 

 omraade behöver ikke at gjœlde paa hemipterologiens og gjör 

 det slet ikke i disse tilfselde. Mens det vel neppe gives et 

 eneste prestegjeld i Norge, hvor der ikke er gjort ornitologiske 

 observationer, er der hele amter, hvorfra der knapt er kjendt 

 en eneste hemipter-art. Det forandrer dog sagen ganske be- 

 tydelig og gjör at hr. Reuters udtalelser herom blir »barock- 

 heter» og intet andet. Endvidere har han ikke vseret ubetin- 

 get heldig med sine ornitologiske eksempler. Det er ingen 

 tvivl om, at den som kunde give en nöiagtig fremstilling av 

 graaspurvens udbredelse i det arktiske Norge, vilde dermed 

 leverere et arbeide, som vilde vœre av stor intéresse for orni- 

 tologer. Hr. ReuTER er her kommet i skade for selv at nsevne 

 et udmerket eksempel paa, at »almindelige» arter i mange 

 tilfaelde faktisk mangier, hvor de kunde ventes at findes og 

 ovenikjöbet at vœre hyppige. 



Vi faar den oplysning av hr. R., at Cicadula sexnotata i 

 Norge er talrigere end — vœggelusen. Det tror jeg saa gjerne; 

 jeg kan forsikre hr. Reuter, at vi i Norge slet ikke holder 

 sidstnsevnte husdyr synderlig talrig, tvertimod maa den ube- 

 tinget henregnes til de »sjeldne» arter. At det kan vsere an- 

 derledes i Finland, tör vsere ganske sandsynlig. 



Hr. Reuter kommer derpaa med en del spörsmaal og 

 nsergaaende bemerkninger av denslags, som rolig kan lades 

 ubesvarede. — At en forfatter ikke skal ha lov til at referere 

 sine egne arbeider, er en lœre, som vistnok flere end jeg hid- 

 til ikke har kjendt til. Hr. Reuter vil visselig ikke undlade 

 at give f. eks. medarbeiderne av »Zoologisches Zentralblatt», 

 en formaning i saa henseende; der er det som bekjendt nok- 

 saa hyppig, at referent og forfatter er en og samme person. 

 — Endvidere snakker hr. R. endel om hvad »våra unga 

 studenter och skolelever» kunde gjöre. Man fristes derved 

 til at tœnke paa Kolombus's seg — hvad man kunde gjöre, er 



