při čemž stipes jest kyčlí, pal-pus odpovídá noze. Vnitrní šatnice slou- 

 ží při přijímání potravy, vnější jakožto čistící aparát, m'akadl'0 pak 

 jako čichový ústroj. 



Zajímavý svým dosud nejasným výkladem jest hypopha- 

 rynx. .lest to jen lalůček, vzniklý na vnitřní stramé spodního 

 pysku. Jest analogon jazyku oibratlovců. Jako u těchto, jest i u 

 hmj-zu přerozmanitě vyvimut. U primitivm skupiny ipošvatek je 

 primitivní. Nápadný je u roháčů, kde je posázen chloupky, sloužící- 

 mi k ssání, P'OdO'bně jako u staiphilinidů a j. 



S p (, d n í pysk se často mění ve skutečný 'pysk, přikrývaje 

 k(ni>icí ústroje zdola, jak činí horní pysk shora. — U brou- 

 ku nem' na spoduím pysku žádny^ch sanic. U většiny hymenopter 

 spodní pysk je podobný jako u brouků, u aipid pak přichází k plat- 

 nosti hypopharynx. Nápadný je spodní ipysk larev vážek, kde se 

 mění ve veliký chápací ústroj kleštěmi opatřený, jenž v klidu je 

 sklcpen \ zlniru a jako záklopka celé ústní ústrojí přikrývá. 



Pan řcd. V i m m e r činí poznámku o ;praemandibulách a hy- 

 popharyngu. Pan řed. Pastejřík uvádí případ Cteinophory pec- 

 tiniccrnis. Pan í^ u s t e r a zajímavé uvádí případy z hymenopter, 

 nučež navazuje p. řed. Vimmer poznámkou o tarvách nižších 

 Dipter. 



Ve schůzi dne 19. června přítomno bylo 9 členů. 



Pan Oldř. Šustera přednáší »Úvod k revisi vývojových 

 thc€rií«. Počínaje historií vývojových theorií Lamarcka a Darwina, z 

 nichž prvá jest theorií přímého přizpůsobení a uztnává potřebu, tedy 

 činitele psychologického jako vývojový popud, pročež stala se vý- 

 chodiskem pro theorie vitální. Druhá vysvětluje theoTÍi descenden- 

 ční přirozeným výběrem a neuznává účelnosti. Znázorňuje, čím se 

 liší oba názory při stanovení, jak vývoj postupuje a na základě vý- 

 sledků geneticky tvrdí, že oba názory jsou toliko částí vývojového 

 děje. Přiz.pusC'benií týká se modifikací, přirozený výběr pak neod- 

 povídá, proč vývoj jest, nýbrž co se děje s variacemi v přírodě, a 

 končí proto theorií isoJační. Probírá pak výsledky genetiky, shr- 

 luiJL hlavni rysy Vriesovy theorie mutační a míní, že mutace jsou 

 hlavním vývojovým činitelem, ježto jimi mění se genotypická kon- 

 stituce individua. Zmiňuje se dále o anglické a německé methodě 

 pěstitelů obilnin, o pojmu populace a čisté linie, o pokusech Towe- 

 rových a končí přehledem vývojových problému. 

 VII! 



