7 
sioner for de studerende ude i Naturen, for at man der- 
ude kunde studere Fænomenerne paa første Haand. 
I. C. Nielsen vilde utvivlsomt have passet udmærket til 
denne Stilling, en Naturelsker og Friluftsmand som han 
var. Men han havde sikkert andre og videre gaaende 
Planer. Han lod i vore Samtaler ofte skinne igennem, 
at han vilde gøre Landbohøjskolens Samling til en Møn- 
stersamling, særlig. hvad det biologiske Materiale angik, 
og han vilde ogsaa bestræbe sig for at gøre Landbohøj- 
skolens Samling til et Midtpunkt for dansk Entomologi 
og danske Entomologer. Om det vilde have været muligt 
for ham at realisere dette i Aarenes Løb, ja derom kan 
man kun have sin egen Mening. Men jeg tror, at det 
vilde have været muligt. Han var i sin ydre Optræden 
fuld af Elskværdighed og Hjælpsomhed og talrige er de 
Mennesker, der i By og paa Land har nydt godt af hans 
Viden, saa det vilde vist have været ham let at samle 
alle om sin Person. Men alle disse hans Ønsker blev der 
sat en Stopper for, da Døden indhentede ham. 
Det kunde jo være fristende nu, da Dr. Nielsens Livs- 
værk er afsluttet, at forsøge en Vurdering af hans viden- 
skabelige Arbejde, navnlig af Tachinstudierne. En saadan 
Vurdering bør imidlertid kun foretages af den, der er 
Herre over Stoffet, og Dommen bør derfor udskydes til 
der engang i Fremtiden kommer en Forsker, der tager 
Tachinlarverne til sit Speciale. Kun skal det her siges, 
at Dr. Nielsen klarede Udviklingen for et stort Antal Arter, 
og at han begyndte at bringe Orden i Kaos. Jeg husker 
tydelig hans Glæde, da han en Dag bemærkede: „Nu har 
jeg klaret Nr. 30, og det maa vist siges at være godt gjort 
med den Tid, jeg har“. Og saa en Ting vilde jeg gerne 
sige endnu. Vi drøftede ofte Sporgsmaalet om Snylterne, 
ikke alene om de snyltende Fluer og Hvepse, men det 
hele ligefra Gøgene og nedefter. Ved saadanne Lejlig- 
heder kunde han blive tavs og der kom noget underligt 
udvisket i hans Blik, noget, der kunde tyde paa, at han 
