175 
Den første saaledes belastede Hveps, jeg mødte, fan- 
gede min hele Opmerksomhed, og jeg fulgte tet efter 
den. Den standsede dog snart, lod Edderkoppen ligge 
og gravede tet ved en ganske lille Fordybning, hvori 
den lagde Edderkoppen, som derefter blev … tildækket 
med Sand; det hele stod paa i et ganske lille Øjeblik, 
hvorefter Hvepsen omhyggelig omkredsede Stedet, for- 
svandt paa større Udflugter for atter at vende tilbage 
og med Antennerne føle hen over Sandet, overbevisende 
sig om, at Edderkoppen var i god Behold. Da nu Hvep- 
sen i over en halv Time havde været borte, troede jeg, 
at den allerede havde lagt Ægget paa Edderkoppen, 
uden at jeg havde set det, hvorfor jeg blæste San- 
det bort og tog den op. Der var imidlertid intet /Eg, 
og i „Fra Mark og Skov" fik jeg at vide, at der er en- 
kelte Pompilider, som bruger forelobig at nedgrave Ed- 
derkoppen, mens de graver den egentlige Rede; det al- 
mindeligst kendte er, at Edderkoppen hænges op i lavere 
Planters Bladhjørner og Grenvinkler. 
Jeg var nu paa ret Køl, og næste Formiddag gik Vejen 
igen ud i Klitten for at faa Historiens sidste Kapitel med. 
Det er dog ikke hver Dag, man er heldig; de fleste Hvepse 
synes at jage uden Resultat, som var den blotte Jagen 
dem den rene Fornøjelse. Der forløb flere Dage, og jeg 
saa ingen Hvepse med Edderkopper. Jeg fik da den Idé 
at tage de levende Eksemplarer af 7rochosa picta, jeg af 
og til fangede paa mine Ture, med ud og forsøge, hvad 
Hvepsen vilde gøre ved dem. Jeg havde et Forraad paa 
en halv Snes, næsten alle Hanner paa det Udviklings- 
trin, Hvepsen syntes at forlange. Paa den Maade kunde 
jeg maaske være saa heldig at faa ikke blot Historiens 
sidste, men ogsaa dens første Kapital med, og dette første 
er endda det interessanteste og mest mysteriøse. 
I Klitten rystede jeg da mine Glas ud for Næsen af 
Hvepsene. Undertiden ænsede de ikke Edderkopperne, 
men fortsatte deres ivrige Søgen; jeg fangede da min 
