176 
kostbare Edderkop igen for atter at prøve, men overfor 
den samme Hveps nyttede det sjældent at gentage For- 
søget. Jeg sluttede da, at en saadan Hveps allerede 
havde Bytte, det laa i Depot, og selv var den ude at søge 
om Redestedet, og da disse Smaavæsener som Regel har 
Orden i Sagerne og bestemt Rækkefølge i deres Hand- 
linger, brød Hvepsen sig ikke om mine Edderkopper. 
Jeg prøvede da en anden, og det var ofte ret besværligt 
i det uendelige at kaste og atter indfange Edderkopper, til 
det endelig behagede en at „bide paa". Det var nemlig 
ikke let at faa Dyret til at falde netop paa Hvepsens Vej; 
faldt den blot lidt til Siden, opdagedes den ikke. At jeg 
havde Taalmodighed til atter og atter at prøve, skyldtes 
mit Held med den allerførste Edderkop, som øjeblikke- 
lig blev grebet, lammet og ført bort, men dette skete saa 
hurtigt, at jeg egentlig ikke var kommet første Kapitel 
stort nærmere end før. Jeg stod dog her overfor Begyndel- 
sen, og da jeg gerne vilde have Tidsangivelse for den hele 
Handling, fulgte jeg denne Hveps, da den transporterede 
Edderkoppen bort. — Kl. 855 blev Edderkoppen para- 
lyseret, fem Minutter efter laa den foreløbig nedgravet. 
Dette sidste skete dog ikke, før Hvepsen havde haft Be- 
søg af en Hveps af anden Art, Ceropales maculata. 
Denne kom farende som et Lyn over den lille Gruppe, 
da Pompiliden netop havde sluppet Edderkoppen for at 
grave den foreløbigt ned. De to Hvepse tog nu Baske- 
tag med hinanden; dette varede dog kun kort, saa fri- 
gjorde Ceropales sig og satte sig hurtigt paa Edderkop- 
pen, men kun et Øjeblik, saa fløj den bort. Hvepsen tog 
igen sin Byrde op, fortsættende Vejen et lille Stykke, 
hvorefter den foreløbig nedgravede Edderkoppen. 
Jeg lagde mig i Sandet ved Siden af den lille Grav 
og fulgte med Øjnene Hvepsens travle Ferd rundt om 
Stedet. Udflugterne blev af længere og længere Varighed, 
naaede længere og længere bort; Besøgene ved Graven 
blev sjældnere og hørte til sidst helt op. Min Taalmodig- 
