177 
hed kom paa en haard Prøve; thi først Kl. 11 kom Hvepsen, 
gravede Edderkoppen op og begyndte sin March mod 
dennes endelige Hvilested. Paa Hænder og Knæ krøb 
jeg efter Hvepsen og markerede paa denne Maade Vejen, 
der blev tilbagelagt; den viste sig at være 37 gode Skridt. 
Maalet for Hvepsens Vandring var et lille rundt Hul paa 
Klittens Østskraaning, et godt Stykke nede paa Siden. 
Ind ad dette Hul forsvandt Hvepsen med sit Bytte, og 
den blev temmelig lenge derinde, 23 Minutter, og det 
var mig ikke muligt at se, hvad den foretog sig. Den 
kom dog atter frem, ihærdigt kastende Gangen til, efter- 
haanden som den avancerede udad. Kommen helt ud af 
Hullet begyndte den at vælte Sand ned fra dettes Sider, 
saa det blev meget bredt. Til sidst faldt Loftet ned, og 
ethvert Spor af Hullet var borte. Hvepsen blev endnu 
en lille Tid ved at grave i Sandet omkring Hullets Rui- 
ner; saa maa den have ment, at Stedet var gjort ukende- 
ligt; thi den forsvandt, hvorefter jeg gravede Edderkoppen 
ud. Denne laa paa Ryggen og havde paa tværs af Under- 
livet et aflangt hvidt Arg. I den ene Lungespalte saas 
ligesom en lille lilla Perle, der var sænket dybt i sin Ind- 
fatning. Perlen faldt i Farven sammen med Edderkop- 
pens Bug. Dette fremmede Legeme i Lungen stammede 
fra Ceropales’ korte Besog; det var dens Æg, der var 
gemt paa dette sikre Sted, skjult for Pompiliden. 
Var mon Æggets Anbringelse i Lungen udelukkende for 
at undgaa Pompilidens Opmerksomhed? Der er ingen 
Grund til at tro, at der er taget dette Hensyn til Hvepsen, 
Ægget er anbragt netop der, hvor det sidder, af Hensyn 
til den ofte noget haardhændede og vanskelige Transport, 
under hvilken et mere løst anbragt Æg let er udsat for 
at falde af. Der hvor det sidder, taaler det enhver Rysten, 
enhver Gniden mod Straa, som er i Vejen, for ikke 
at tale om den snævre Gang til Hulens Indre; hvad der 
saa sker, Ægget sidder lige fast, 
