72 
i Samtale; han taler det nydeligste Dansk, man lange. 
har hørt, og han er dog Jyde, har været Hegnsmand 
ved Skovene her i Nærheden. Han kender Egnens Hi- 
storie og fortæller gerne om de gamle Tider. Jeg finder 
pludselig paa at spørge ham, om der er nogle Hugorme 
at faa fat i; men den Slags regner han ikke for noget. 
„Nej, Snoge“, siger han, „det er noget andet, og der henne 
ved den Gaard er der Snoge, dem skulde De fange 
nogle af“. Snoge ringeagter jeg imidlertid, og det for- 
staar han slet ikke. Snoge er efter hans Mening meget 
slemme Dyr. Jeg prøver at tale ham til Rette, men han 
vil ikke høre, og han ender Samtalen om Snogen med 
disse Ord: „Naar en Hugorm bider, kommer Doktoren, 
men naar en Snog bider, kommer Snedkeren“. Vi van- 
drer helt ned igennem Hulvejen og sætter os paa Kanten 
af det, der engang var Gravlev Se, og den gamle for- 
tæller om, at han i sin Ungdom sejlede over Seen og 
hentede Fisk hos Fiskeren i Gravlev; men saa byggede 
man Bro over Vadestederne og derved blev man i Stand 
til at sænke Vandstanden i Søerne, og nu er Gravlev Sø 
blevet til Gravlev Enge. Ingen fattig Fiskermand sætter 
mere sit Net her, og den næste Slægt vil formodentlig 
have glemt, at disse saftige Enge med det meterhøje Græs 
‘for næppe hundrede Aar siden var en fiskerig Sø. — 
Hvor mindes man ikke Manden fra Shiras, der stadig med 
fem Seklers Mellemrum ser den samme Egn og stadig faar 
den Besked, at saaledes som Egnen nu ser ud, har den 
altid set ud, skønt den hver eneste Gang er helt ander- 
ledes end forrige Gang. Men dette Landskab vilde unægtelig 
have vundet i Skønhed, hvis Gravlev Sø endnu havde 
ligget mellem de høje mørke Lyngbakker; dog vi har 
ingen Ret til at klage; som det nu er, høstes der Hø til 
Hundreder af Køer og Heste; og megen Velstand gror af 
den gamle Søbund. — Den gamle forlader mig og jeg 
vandrer hen til Ravnkilde. Vandet, der vælder og bobler 
ud af tusinde usynlige Væld har vasket Bakkeskrænten bort 
