73 
og jævnet sig et Stykke Jord ind i Bakken, stor som en 
vældig Balsal og ganske flad. Alt løst Stof og smaa Sten 
er borte, og det hele er dækket af hvide, rene Sten, hvor 
Vandet risler, sagte nærmest ved Bakkernes Fod, brusende 
som en lille Flod ud over Stien nedenfor Bakkerne. 
Jeg tager Strømper og Sko af og vader rundt paa de 
glatte Stene. Vandet er bidende koldt, 7°C, det er en Lidelse 
at gaa derude, og med faa Minutters Mellemrum maa jeg 
op paa Land for at faa Liv i de døde Fødder. Men der 
kan ikke ketses i de 4 cm Vand, der staar over Stenene; 
der er derfor ikke andet at gøre end at vade rundt med 
Ketseren og fylde den med passende Stene, paa hvis Under- 
side et Utal af Dyr sidder. Paa Land børstes Stenene rene 
med Neglebørsten, saa det afbørstede falder ned i Ketseren, 
i hvis ene gennemhullede Hjørne et Samleglas er bundet 
fast. Naar Arbejdet er endt stilles Flasken hen i Sollyset, 
de tungere Dele synker til Bunds, og nu viser der sig 
i Vandet et saadant Utal af Dyr, at man staar ganske for- 
bloffet. Det havde man dog aldrig tænkt sig Muligheden 
» af, hele denne Verden af Midder, Myggelarver, Vaarilue- 
larver, Fluelarver, Biller o. s. ve. og i dette kolde Vand, 
der kun har den ene Dyd, at det er lige varmt hele Aaret 
igennem. Men Dagens Arbejde er endt, og Solen er 
ved at gaa ned. Paaen stor Sten midt i Veldet har jeg 
ofte siddet og lyttet til Vandets Brusen, mens de utallige 
Myg, Degnfluer og Vaarfluer dansede rundt om mig. 
Nede fra Gravlev Enge dufter Høet, Ravnkilde selv er fuld 
af Mynte, der ogsaa dufter; bare man altid kunde blive 
her paa denne Egn. Hjemturen gennem Hulvejen giver 
ogsaa et og andet godt, f. Eks. Sesia ichneumoniformis 
fra de smaa Pilebuske ved Vejen. 
En Dag maa benyttes til at strejfe rundt i Bakkerne 
og nyde Udsigterne, dels ned over Hulvejen og dels ud 
over Landskabet, der strækker sig bredt og fladt ud mod Vest. 
Hvor det dog er en Fryd for Øjet her at lade Blikket glide 
frit ud til alle Sider, i Modsætning til Sjællands lidt bak- 
