76 
Man. begynder at forstaa de gamle Sagn om Vandet, der 
drog Mennesker ned i sig, og man maa ligefrem tage et Tag 
i sig selv for at overbevise sig om, at man sidder midt 
i Virkeligheden, en lys Solskinsdag i den danske Sommer. 
Og alt dette klare Vand siver ud i Kæret til ingen Nytte; 
den Aa, der fører fra Vældet, er saa vandfattig, at det kun 
kan være en ringe Brøkdel af Vandet, der finder sin Vej her. 
Og hvor Omgivelserne er grimme. Kanten er nedtrampet 
af Kalvene, Kokasser flyder alle Steder, Vældhullets Sider 
er sorte af gammel Gødning lige ud til det levende Sand. 
Intet er der gjort for bare at bringe en Smule Skønhed 
over Lokaliteten. En Træstamme lagt over den smalleste Del 
af Vandhullet vilde aabne den besøgende Adgang til uanede 
Skønhedsaabenbaringer. Blaakildemanden forstaar det godt, 
men han er fattig og kan ikke lægge Bro, hans Herre- 
mand vil ikke, og saa forfalder det hele. 
Blaakildemanden og jeg sidder og snakker sammen 
paa Kanten af hans Mark. Hvor uendelig fattig er 
denne Plet af graa Sandjord, hvortarvelig og lille er hans Rug; 
men hans Øjne straaler af Stolthed, da han viser mig 
to Les Mergel, som hans Sen har fcreret ham, og 
hans Ansigt skinner af Poliskhed, da jeg sperger ham 
om den pene Hest derhenne er hans, og han svarer, 
at hans Kone har skam ogsaa Del i den. Ja, der er 
ingen Tvivl; naar der er holdt et Hjem oppe paa denne Sand- 
lod, maa Konen have taget et godt Tag med. Vi taler om 
Egnens Dyr. Han forteller paa sit brede Jysk om de 
sorte Storke, der bygger i Skoven, og om Natravnen, der 
er saa talrig og saa lidet bange for Mennesker, at den flyver 
helt ned om Fødderne paa de gaaende. Mine smaa Hvepse 
kalder han ligesom alle andre Folk paa Landet for Fluer 
— Hvepse det er kun Gedehamse og lignende store Fyre. 
Og jeg samler i Rold Skov og faar mange gode Dyr — 
men Landskabet har sin store Tiltrekning, og tit kniber 
det at rive sig los; den, der engang har veret her, han 
vil altid længes tilbage ikke alene efter de Egne, der her 
