83 
rede sagt saa meget i det foregaaende, som det vil vere 
passende at sige i en Artikel som denne, og her skal da 
kun gøres nogle faa Bemærkninger af mere almen Karakter. 
— Jeg boer iTørring, i hvis Nærhed Gudenaa har sit Ud- 
spring. En Dag gaar jeg ned til Alsted Mølleaa for 
at finde en gammel Vandmølle, som det nok kunde være 
værd at undersøge lidt nærmere. I en smuk, dyb, skov- 
klædt Dal løber Aaen, men Møllen kan jeg ikke se og 
ikke høre. Værten i Kroen har dog ellers givet mig 
god Besked, saa jeg mener, at jeg er paa rette Vej. 
Nogle Karle paa en Mark ved ingen Besked, en Pige, som 
jeg møder, aner intet om nogen Vandmølle. Men plud- 
selig ligger der foran mig, det der engang var en Vand- 
mølle; men det maa være mindst 20 Aar siden den Mølle 
blev brugt, for nu er der bare en nesten sammen- 
falden Ruin tilbage. Vandhjulet er groet fast, Maskin- 
dele ligger spredt omkring, Molledammen er en Skov al 
store Nælder, Bagløbet forlængst tilstoppet. Ak, hvorfor 
gaar den Mølle ikke, hvorfor kommer den hvide Møller- 
svend ikke frem og aabner for Slusen, saa Hjulet begynder 
at klapre, det vilde dog have bragt lidt af Livets evige Puls- 
slag ned i denne stille Dal. Dampmøllerne slog denne Mølle 
ihjel, som de har slaaet saa mangen anden Mølle ihjel; 
‘kan hænde, at de kommende Tider vil bringe de gamle 
Møller til Live igen, for Kul bliver vist ikke saa billige, 
som de har været. Og hvorledes er det Menneskene be- 
handler Aaerne. Man sænker Vandstanden ved at grave 
Bunden ud, og man bruger Vandet til Overrisling af de 
før Senkningen sure Enge, som ligger langs med Aaerne. 
Ved Udgravningen ødelægges Vegetationen for mange Aar 
og ved Overrislingen opvarmes Vandet, saa der ikke mere 
bliver Tale om kolde Aaer, og det for disse Aaer karak- 
teristiske Dyreliv gaar altsaa sin Undergang i Møde. 
Selv en Dal som Funderdalen, der har givet Silkeborg- 
entomologerne saa enestaaende en Arbejdsmark, er næsten 
ødelagt ved det sidste Baneanlæg i disse Egne; og det 
6* 
