156 EN'TO.MOLOGISK TIDSKRIFT 1S84. 



Ehuru vi icke alltid kunna fatta naturens mening, då hon 

 låter stora skaror af insekter uppträda och anställa förödelse på 

 växterna, tyckes det likväl understundom som om dessa egen- 

 domliga företeelser skulle vara framkallade, för att i sitt förra 

 skick återställa de rubbade förhållanden, till hvilka vi själfva gif- 

 vit upphof. Då vi ingripa i naturen för att skaffa oss fördelar, 

 sker detta icke sällan våldsamt och hänsynslöst, men »allt välde, 

 som icke tillika är vård, är våld och verkar förstörande». Der- 

 för se vi också vid mångfaldiga tillfällen huru ett vårdslöst hand- 

 hafvande af de rika skatter, hvilka naturen gifvit oss, leder till 

 förintelse, så framt vi icke just i naturen själf funne den vår- 

 dande hand, som trädde emellan. Vi kunna dock, såsom sagdt 

 är, icke alltid fatta de utvägar naturen väljer för vinnandet af 

 dessa sina syftemål, utan tycka derför ofta att hon hårdt pröfvar 

 oss, fastän mången gång i hennes skenbara öga ligger idel väl- 

 signelse. 



Den stora gräsmaskhärjningen, hvilken sistlidne sommar 

 (1883) hemsökte Norrland, kan i flera hänseenden gälla som ett 

 bevis härför. Att denna härjning framkallats af ett origtigt skö- 

 tande af gräslindorna eller vallarna torde nämligen ingen kunna 

 förneka. Men skulle nu, kanske någon frågar, denna härjning 

 vara blott ett skenbart ondt, som är öfvergående och i sina följ- 

 der innebär välsignelse? För den, hvilken närmare begrundar 

 saken, torde det vara svårt att frigöra sig från en sådan öfver- 

 tygelse. Om man nämligen tager i betraktande den tidslängd, 

 ofta 10 — 20 år, som vallarna oupphörligt burit gräs, utan att 

 något gödningsmedel kommit dem till del, så är väl detta att 

 anse såsom ett brukningssätt, hvilket är stridande mot de regler, 

 som man i allmänhet uppställt för jordbrukets skötsel och vård, 

 och hvilket derför också ovilkorligen måste leda till en sådan 

 försämring af jorden, att slutligen en förintelse af näringen å den 

 samma deraf bör blifva en följd. Här var således för handen 

 ett tillstånd i växtlighetsförhållandet, som gränsade till det natur- 

 vidriga, och hvilket derför manade till lifaktighet de krafter, na- 

 turen hade att förfoga öfver. Här behöfdes en snar förintelse 

 af ett gammalt slägte för att gifva plats och näring för ett nytt, 

 d. v. s. här var en lämplig tummelplats för en omfattande in- 

 sektshärjning, och gräsmasken blef på grund af sina egenskaper 



