— 190 — 



i det hele. Hvad der er «Skik og- Brug» ved et saa traditionelt Arbeide 

 som Skreifisket lios os, vil kun elter laug Tids Bestræbelser og etter mange 

 fi-ugteslose Forseg paa at faa Mauglerne eiivjcndt, kunne blive ændret og 

 forbedret i foronsket Grad. Det vil dog forliaaltentlig gjore sin Nytte at 

 paapege det og laa det ottentlig omtalt. Fiskerne er sene i at erkjende 

 Mangler ved sin Bedrift, men har de først faat rigtig Greie paa Tingen, 

 er de raske nok til at indfore Forbedringer. 



Hvad Brugen af Agnskjæl og Distriktets naturlige Forraad paa 

 Agnskjælsbanker augaar, saa har mine Undersogelser desangaaende endnu 

 ikke kunnet omfatte nogen større Strækninger; det er imidlertid min Agt 

 at fortsætte Befaringen af de Fjorde og øvrige Steder, hvor Agnskjæls- 

 banker foreflndes, og hvor der kan være Udsigter til at kultivere Agn- 

 skjæl i noget Omfang og til at skafte Bygdcm en liden Indtægtskilde. 

 Fra alle Herreder langs Kysten og i Fjordene i Distriktet har jeg ind- 

 samlet Oplysninger om Agnskjæl, deres Udbredelse og deres Anvendelse 

 samt om Retsopfatningen med Hensyn til Eiendoms- og Brugsretten af 

 Agnskjælsbankerne i og udenfor Bygden. 



Om Forholdene i sin store Almindelighed skal jeg kim i forbigaaende 

 bemærke, at de er høist forskjellige i de forskjellige Bygder. Der findes 

 kun nogle ganske faa Fjorde, hvor Indsamling af Skjæl til Agn er blevet 

 en mere eller mindre paaagtet Indtægtskilde, og hvor der drives et Brug 

 med særeget Redskab. I mange Fjorde er der store Agnskjælbanker, 

 som ingen gjør Brug af uden ganske leilighedsvis til Agn for Smaaline- 

 liskeri. Ved Kysten findes i Regelen kun lidet af Skjæl, saavidt Befolk- 

 ningen kjender noget dertil; ved enkelte Dele af den yderste Skjærgaard 

 især der, hvor Havet staar lige paa er næsten ingen Slags Skjæl, og 

 Befolkningen paa saadanne Steder har ikke engang Navn paa de 

 enkelte Slags Skjæl, som kan findes paa ludsiden i Bugter og Sund. At 

 der blandt Befolkningen findes dem, som bruger Skjæl baade til Fiskeagn 

 og til Menneskeføde hører til de største Sjeldenheder; i denne Henseende 

 indtager den norske Kystbefolkning en eiendommelig Stilling og vrager 

 som uspiselig, hvad andre betragter som udmærket Føde. Det er kun i 

 Namdalen jeg har truffet Fiskere og andre Landsfolk, som har «kunnet 

 spise» Blaaskjæl og almindelige Strandsnegie ; en indvandret Gaardbruger 

 (søndenfra) i Namdalen fortalte mig, at i hans Familie var baade Blaaskjæl og 

 Hestskjæl (Ovdeskjæl) almindelig yndet Ret, navnlig i Form af Pandekager. 

 Ellers i hele mit Distrikt er det kun i Nærheden af Trondhjem, at Fiskere 

 optager Skjæl for at tilberede en Madvare deraf til Salg i Trondhjem; 

 de lægger forøvrigt lidet Vind paa at skaffe sig noget større Marked og 

 tager næsten udelukkende Blaasjæl (mytilus edidis, Lin.), kun yderst sjelden 

 ogsaa Kamskjæl {peden islandicus, Miill), som dog var almindeligst, næst 



