— 174 — 



til sine Tidei- temmelig- brakt Vand som Feige af det der udfaldende 

 Vasdrag. Et vistnok meget fantastisk Folkesagn fortæller, at det inderste 

 af Skjornfjorden bar en skjult Tunnel, som gaar tværs gjennem det store, 

 boie Fjelds Masse og- munder ud i Værrabotn, samt at Skreien soger 

 ind g-jennem denne Tunnel og derved foranlediger det aarlige Torskefiskeri 

 deiinde i Beitstadfjordens S3"dvestlige Arm, som er skilt fra Skjornfjorden 

 ved en 24 kilometer solid bred Fjeldmasse. Noget Spor til en Aabning, 

 end sige en saadan Tunnel, var ikke at opdage naturligvis, bverken i 

 Skjomen eller i Værrabotn, hvor jeg senere undersøgte Fjordbunden; 

 Folkene begge Steder kjendte Sagnet, men ikke de Naturforholde, som 

 kunde givet en eller anden svag Støtte for Fantasien i Folkesagnet. 

 Under Besøget i Værrabotn, den paafølgende Uge, var det mig paafal- 

 dende, hvor høist forskjellig denne Fjordarms Naturbeskaffenhed baade 

 over og under Vandfladen var i Sammenligning med Skjornfjorden ; og 

 Forekomsten af Fisk var ligesaa afvigende : her — i Værrabotn — usædvanlig 

 stor Grovfisk, især Hyse, medens Sild forekommer ydei-st sjelden ; der — i 

 Skjornfj ordens Bund — kun Smaaflsk og jævnlig Sild om Høsten. (Senere 

 i min Beretning, hvor andre Fjorde omhandles, skal jeg give min per- 

 sonlige Forklaring af denne Forskjel mellem visse Fjordes Fiske- 

 forekomst). 



Efterat jeg i Midten af Juli, eftei- Anmodning, havde holdt Foredrag 

 i Rørvik, besøgte jeg en tredie Arm af Trondhjemsfjorden, nemlig Aasen- 

 fj orden, hvor et godt Fedsildfiske nogle Aar er forefaldt i Hyndovaagen, 

 og end længere inde, ved Hopla, hvor den noksaa store Hoppel-Elv munder 

 ud. I August besøgte jeg Levangerf jorden, som ender i det mærkelige 

 Bassin, Eidsbotn; dette undersøgte jeg nøiere i Juli 1894; det karakteri- 

 stiske her bestaar deri, at Silden helst holder sig ude i Fjorden, hvorhen 

 Brakvandet fra Levangerelven naar frem i udgaaende Strøm, medens der 

 sjelden forekommer Sild, men desto oftere Giovflsk — meget fyldig 

 Taretorsk — i Eidsbotn, hvis Rigdom paa alslags Agnskjæl og anden 

 Føde for Torsk er stor, og hvor Tilsig af Ferskvand er meget ringe. 



Senhøstes 1893 gjorde jeg en Tur til Gulosen, hvorhen Silden jævnlig 

 søger i Beg3^ndelsen af Vinteren, ofte ogsaa tidlig om Høsten, og hvor 

 den kommer langt ind i den Arm, hvor Gulelven munder ud langs en 

 flad, opskyllet Sandstrand. Af Torsk og anden Grovfisk skal her være 

 meget lidet eller slet intet. Den anden dybe Bugt eller Arm af Fjorden, 

 hvor Ørklaelven munder ud, er ikke bekjendt som nogen egentlig Silde- 

 fjord, hvorimod her er mere af Grovfisk; Stranden herinde er helt for- 

 skjellig fra Gulosens, og Forskjellen er i en Fiskers Øine ganske paa- 

 faldende stor. Med en Tur herind i Oktober sluttede mine Fjordreiser 

 for 1893. 



I Sommeren 1894 fortsatte jeg Turene til Trondhjemsfj ordens øst- 

 lige Arme, idet jeg undersøgte, foruden det foran nævnte Eidsbotn, end- 

 videre Bugten udenfor Værdalselven, hvor Slammet havde tilintetgjort 



